Констанс О’Баниън
Пламък

Превод от английски: Мария Нешкова, 1996

chitanka.info

I
По кралска заповед

1

1630 г.

Небето приличаше на димна завеса, беше доста хладно, макар слаба слънчева светлина да проникваше през високо разположените облаци. На Хейуъртското бърдо беше оживено, навсякъде около наредените в кръг разноцветни палатки се развяваха знамената на благородните английски фамилии, лек вятър разпиляваше нацъфтелите през късната пролет цветя.

Чарлз Стюарт беше крал едва от пет години, но вече си беше създал силни врагове — бе разпускал парламента всеки път, когато някой от членовете му не беше съгласен с него. Проявата му като деспот беше разделила благородничеството — някои го подкрепяха, други отдаваха правото на парламента. Напрежението помежду им за малко да доведе до въоръжен конфликт и всички съзнаваха, че ако двете клики не съумееха да изгладят различията, щеше да избухне гражданска война.

Че всички разбираха това, можеше да се прочете ясно по лицата на високоблагородните лейди и лордове, опълчили се срещу своя крал — сега се бяха събрали, за да му дадат обет за вярност, защото лорд Уудбридж ги беше помолил за това. Много от тях щяха днес да се срещнат лице в лице със стари врагове — не на бойното поле, а на сватба, след която всеки един се надяваше, че в разбунената Англия ще настъпи мир.

Надеждата за по-добро бъдеще бе намерила своето въплъщение в съвсем младата дъщеря на влиятелния граф Уудбридж и сина на също толкова влиятелния херцог Балмро. Всеки от двата рода беше в еднаква степен лоялен към една от съперничещите си каузи — Уудбридж бяха католици и непоколебими поддръжници на парламента, докато Балмро бяха от англиканската вяра и без съмнение подкрепяха краля. Макар и изпълнени с недоверие един към друг, двамата сближиха позицията си по един — единствен въпрос — сватбата.

Предната стража на крал Чарлз току-що беше пристигнала, за да се увери, че всичко е готово и се очаква единствено появата на самия монарх. Притаявайки дъх, мнозина отправиха поглед към мястото, откъдето се бяха появили стражите и се изпълниха с трепетно очакване.

Плъзнаха слухове, че лорд Блекторн, синът на херцог Балмро, не се е съгласил с волята на баща си и е отказал да присъства на сватбата. Тези, които познаваха добре нрава на лорд Уудбридж, знаеха, че той никога не би позволил подобно оскърбление по отношение на дъщеря си, лейди Сабин. Така че над местността се възцари тревога и смут — всички присъстващи съзнаваха, че на конфликта между двете враждуващи групировки все още не е сложен край и че той може всеки миг да избухне, ако младият лорд отхвърли уредената от самия крал женитба.

Малко вероятно беше Гарет Блекторн да престъпи кралското решение, но все пак.

Четиринадесетгодишната лейди Сабин прекоси накуцвайки поляната — по тревата все още блестяха капчици утринна роса. Преди няколко години си беше счупила крака и той никога не можа да заздравее напълно. Тя доста непохватно привдигна роклята си, за да не я измокри. Още щом надникна в палатката на майка си видя лейди Уудбридж да се изправя пред нея с усмивка, поднасяйки й буза за целувка. Бащата на Сабин обаче я гледаше свъсен.

— Закъсняваш за молитвата — каза й той. — Удоволствието може да позакъснее, но Бог не бива да бъде каран да чака.

— Да, татко — отговори Сабин, отпускайки се на колене.

Беше коленичила редом до майка си и баща си сред кръг от светлина, образувал се в единия край на палатката. Останалите — представляващи свитата на родителите й, коленичиха зад тях.

Сабин вдигна очи към майка си — в отговор получи усмивка, изпълнена с разбиране за състоянието й, и това мигом я успокои. След това лейди Уудбридж склони глава и с благоговеен жест стисна молитвената си броеница. Сабин беше сигурна, че майка й се моли за нейното и на лорд Блекторн щастие.

Момичето не можеше да се съсредоточи над молитвените слова и затова обърна очи към намръщеното лице на баща си. Баща й имаше ъгловати черти, веждите му се сключваха току над носа. Можеше да се каже, че той беше суров човек, но понякога, макар и рядко се решаваше да прояви чувствата си чрез лека милувка по главата и няколко думи за похвала. Сабин беше наследила къдравата си червеникаво — кестенява коса от него, макар винаги да бе мечтала да бъде русокоса като майка си. Съзнаваше, че не е красива, въпреки че майка й беше казала, че един ден с тези свои очи с цвят на кехлибар и правилни черти ще се превърне в красавица. Сабин не можеше да повярва — майка й сигурно го казваше само от обич, а не че наистина щеше да стане така.

Лейди Уудбридж беше прекрасна — и по външност, и по душа. Тя беше дълбоко религиозна и беше настояла такова да бъде и семейството й. По рождение беше французойка и беше научила децата си на своя роден език в същата степен, в която те говореха и английски.

Сабин притвори очи и зашепна думи на молба към Бог да се съжали над нея и да я избави от женитбата. Спря за миг, чудейки се дали Бог има властта да отмени едно кралско решение.

След молитвата — Сабин имаше чувството, че никога няма да свърши — баща й веднага излезе от палатката, а майка й се извърна към нея.

— Скъпо дете, искам да ти подаря нещо. Беше ми дадено като сватбен подарък от много близък човек.

Сабин сведе очи и съзря в шепата й медальона с капаче, който никога до този миг майка й не беше сваляла от шията си.

— Не и този медальон. Зная колко ти е скъп.

— Както и ти.

Лейди Уудбридж сложи медальона на шията на дъщеря си.

— Както знаеш, даде ми го сестра ми Маргрета, преди да напусна Франция и пристигна в Англия, за да се омъжа за баща ти. Вътре има къдрица от нейната коса, а сега аз добавих къдрица и от моята.

— О, благодаря ти, маман — изрече Сабин и с благоговение докосна медальона, съзнавайки, че това е дар от обич.

Очите и на двете се изпълниха със сълзи и известно време нито майката, нито дъщерята успяха да промълвят и дума.

— Не смятам, че бих намерила по-подходящ подарък — каза тихо лейди Уудбридж. — А сега трябва да побързаме, скъпа моя. Дамите от моята свита те очакват, за да те облекат.

Сабин погледна майка си някак обезсърчена.

— Някои казват, че лорд Блекторн няма да се появи. Надявам се да стане така.

— Не се заблуждавай, Сабин, той ще дойде, както и ти. Той ще изпълни волята на краля, така че не се надявай напразно и не се занимавай с подобни мисли — времето не чака.

— Но, маман, аз не искам да се омъжвам за лорд Блекторн. Никога не съм го виждала. Той е на двадесет години и е прекалено възрастен за мен.

Риан Уудбридж приседна на тапицираната с кадифе табуретка и протегна ръце към Сабин.

— Зная как се чувстваш, но мога да те уверя, че нещата няма да се окажат толкова зле, колкото изглеждат. Ето, баща ти е четиринадесет години по-възрастен от мен.

— И ти ли си била изплашена на сватбения си ден? — попита Сабин.

Всъщност тя се съмняваше, че майка й изобщо знаеше какво е страх.

— Наистина, бях изплашена. Бях тръгнала от Франция, за да стана невеста на баща ти. Бях само три години по-голяма от теб тогава и бях виждала баща ти само два пъти преди сватбата — беше ми се сторил толкова строг и неприветлив. Изпитвах истински ужас — бях далеч от дома си и щях да се омъжа за човек, когото едва познавах.

— Но ти обичаш татко!

— Аз се влюбих в него, Сабин. Родих му седем деца, въпреки че пет от тях загубих. Преживяхме добри и лоши дни, но нито веднъж не съм съжалявала, че съм негова съпруга. Същото ще се случи и с теб.

Очите на Сабин се напълниха със сълзи, тя сведе поглед и се загледа във върховете на зелените си обувки, надявайки се майка й да не е забелязала колко е разстроена. Докато пристъпваше, неволно удари болния си крак.

— Много ли те боли, Сабин?

Сабин потрепери, неспособна да признае на майка си, че по-голяма е болката в душата й — ами ако съзре неодобрение от страна на бъдещия си мъж заради този недъг.

Лейди Уудбридж посегна към лицето на дъщеря си и изтри сълзите й.

— Сабин, запомни, че днес всъщност нищо радикално няма да се промени. Ти ще продължиш да живееш с нас, докато навършиш шестнадесет години.

Сабин отправи поглед към очертаващата се добре издутина на корема на майка си.

— Докато дойде време това бебе да се роди, ще се моля да е момче като Ричард, за да не трябва да те напуска, като се ожени.

— Аз се моля бебето да се роди живо и здраво, Сабин. За мен няма значение дали ще бъде син или дъщеря.

На лицето на майка й се беше изписала нежност.

— Не бих имала нищо против да си имам още една такава прекрасна дъщеря, даже ако и тя трябва да ме напусне един ден — също като теб.

Сабин пристъпи към креватчето, където спеше тригодишното й братче. С ласкав жест тя го помилва по бузата.

— А след време, как ще напусна теб, татко и Ричард?

Майка й я прегърна и я поведе към вътрешната стая на палатката, където я очакваха дамите от свитата й.

— Нека не се обременяваме с тъжни мисли, детето ми. Все пак, днес е сватбата ти!

Веднага след това Сабин беше съблечена и заставена да седне, за да може дългата й коса да бъде сресана, сплетена и украсена с ароматни червени рози. Облякоха я в обшита с мъниста и златист ширит на ръкавите и по краищата пурпурна рокля. Дрехата беше толкова тежка, че на Сабин й беше трудно да стои с нея, камо ли да върви. Беше най-импозантната рокля, която някога бе имала, но мисълта за това никак не й доставяше удоволствие.

— Ето, скъпа моя — каза майка й, докато се опитваше да прибере една непокорна къдрица, излязла иззад накита с цвят на злато на главата на Сабин. — Вече приличаш на истинска булка.

Сабин с накуцване се приближи до огледалото, придържано от Тея, и се огледа.

— Приличам на натруфено с женски дрехи дете. После се обърна към майка си — изражението на лицето й беше скръбно. — На лорд Блекторн едва ли ще му се понрави такава съпруга.

— Глупости, скъпа моя. Ти си от един от най-влиятелните родове в Англия. Твоята ръка многократно е била искана от мъже, числящи се към кралската свита, както и от много други благородници. В твоята зестра са включени три имения, всяко от които носи около хиляда лири годишно, както и цяло състояние в злато, сребро, скъпоценни камъни, бижута и мебели. Кой мъж би се отказал да те поиска за съпруга?

Никой, помисли си отчаяна Сабин, съзнавайки, че чувствата тук нямат място.

— Налага се да побързаме — добави лейди Уудбридж. — Съобщиха ми, че негово величество е доста близо.

Сабин примирено въздъхна, вдигна глава и срещна изпитателния поглед на майка си. Момичето изправи рамене и вдигна гордо глава — знаеше, че точно това се очаква от нея.

— Готова съм — обяви тя.

2

Изведнъж се чу силно изсвирване от тръба и това сложи край на утринната тишина. Петдесет конници, яздейки в две колони, с крал Чарлз начело, се показаха откъм гората. Разноцветните знамена, които носеха, плющяха на вятъра.

Кралското знаме с лъва също беше издигнато, но не като покана за бой, а в знак на предстоящия съюз, който щяха да сключат два влиятелни рода.

Сабин стоеше като вдървена редом с майка си и баща си, нервно присвивайки ръце. Усещаше тъпа болка в сърцето си, докато гледаше как конниците приближават — тропотът на гигантските бойни коне ставаше все по-силен. Тя все още се надяваше, че лорд Блекторн не съпровожда краля и че сватбата няма да се състои.

Когато процесията от конници наближи съвсем, тя забеляза киселото изражение на баща си. За него беше трудно да се подчини на краля, след като така неотстъпно му се беше противопоставял през целия си живот. Какъв ли ще бъде този брак, ако и Гарет Блекторн изпитваше същите чувства, чудеше се Сабин.

Кралят слезе от коня и Сабин след подсказване от страна на майка си направи реверанс. Баща й само сведе леко глава. Даже и да беше забелязал, че лорд Уудбридж не се беше отнесъл към него с нужното уважение, кралят не го показа, нито отбеляза по някакъв начин.

Сабин не очакваше кралят да е толкова строен и елегантен. Мустаците и брадата му стояха чудесно, беше добре сложен, изглеждаше прекрасно така, както се беше изправил пред баща й.

Негово величество заекваше и затова говореше бавно, за да предотврати недостатъкът му да се прояви точно сега.

— Лорд Уудбридж, този ден е наистина велик ден за всички нас. Време е да сведем оръжието на недоверието и да издигнем знамето на единството.

Едва въздържайки се да прояви истинските си чувства, лорд Уудбридж се извърна към майката на Сабин.

— Ваше величество, позволете ми да ви представя моята съпруга, лейди Уудбридж, и разбира се моята дъщеря, лейди Сабин.

— Синът ви не присъства ли? — попита кралят.

— Бихте ли извинили лорд Ричард, ваше величество? — каза бащата на Сабин. — Бидейки само на три години, по това време той обикновено спи, а и едва ли съзнава значимостта на този ден.

— Едва ли, едва ли.

Кралят размени традиционните любезности с майката на Сабин.

— Милейди, вие сте от Франция, също както и кралицата. Съпругата ми отдавна изявява желание да й се представите. Надявам се това да стане възможно в най-близко бъдеще.

— Ще бъда особено щастлива да се представя на нейно величество, сир. Още повече, след като и тя произхожда от страната, в която съм родена.

На лицето на краля се появи сериозно изражение.

— В такъв случай в най-скоро време ще ви уредим аудиенция.

След като се изправи пред Сабин, кралят взе ръката й в своите, а на устните му се появи искрена усмивка.

— Трудно е човек да повярва, че съдбите на толкова много хора тегнат над тези толкова крехки рамене.

Устните на Сабин трепнаха в опит за усмивка, но вместо това от тях се отрони въздишка. Тя нервно пристъпи назад и кралят веднага забеляза накуцването й. За нейна изненада в погледа му се появи мекота и разбиране.

— Лейди Сабин, знаете ли, че от рождението си до седемнадесетата си година не можех да ходя поради болест?

Очите й се разшириха от изненада.

— Не, ваше величество, не знаех това. Толкова съжалявам.

Той вдигна ръката й към устните си.

— Не съжалявайте, лейди Сабин, защото аз съм напълно възстановен. Преодолях недъга си чрез изнурителни упражнения и твърде е възможно и вие да можете да постигнете това.

Преди Сабин да може да отговори, сянка премина през лицето й и тя инстинктивно се прислони до майка си, като видя един млад благородник да слиза от коня и да приближава баща й.

В тъмните очи на непознатия се четеше дързост, докато оглеждаше семейството й. Когато погледна Сабин, в израза му нямаше нищо, освен безразличие.

За разлика от много присъстващи мъже, включително краля и баща й, той беше гладко избръснат. Облечен беше в светлокафяви панталони и кадифен жакет с подходяща за фигурата му кройка. Дългите му до над коленете ботуши бяха в същия цвят, докато шапката му беше черна със зелени пера — след като се изправи пред краля, веднага я свали.

Това можеше да бъде само лорд Блекторн. Сабин направи крачка напред, опитвайки се да го разгледа по-добре. Слънцето се отразяваше в дългата му до раменете и черна като абаносово дърво коса. Чертите му бяха много красиви, в тъмнокафявите му очи човек като че ли можеше да потъне. Беше прекалено красив, прекалено дързък. Мисълта, че ще стане негова съпруга, изплаши Сабин.

Крал Чарлз заяви властно:

— Сватбата ще се състои както е договорено.

Сабин усети паника, съзнавайки, че мигът, от който се страхуваше, настъпва. Само ако Гарет Блекторн не беше чак толкова красив — може би очакваше и тя да е красавица. Защо не беше по-обикновен?

И така, той се изправи редом с нея.

— Значи, милейди, ние с вас ще бъдем семейство.

Тя изпита страх, че ще съзре отвращение в погледа на студените кафяви очи, но тъкмо напротив — там се четеше само благосклонност, нищо друго.

— Тези сълзи са, защото се налага да ви стана съпруг ли, милейди?

Тя го погледна със сериозни очи.

— Не, ваша светлост… От съжаление, че неотдавна изгубихте баща си и вашата тъга докосна сърцето ми.

Нищо не трепна в погледа му, нито изразът на лицето му се смекчи. Той само свали ръкавица и протегна голата си ръка към нея.

— Да вървим, да приключим с това, за което сме се събрали.

Безразличието, с което каза и извърши всичко това, за малко да накара Сабин да отстъпи назад. После, съзнавайки какво се изисква от нея, тя положи ръка върху крайчеца на ръкава му и вдигна гордо глава.

— Както желаете, ваша светлост…

Едва след като я поведе, той разбра за недъга й и позабави крачка, за да не се налага тя постоянно да го догонва. Сабин потърси погледа му.

— Никой ли не ви каза, че куцам, ваша светлост?

— Никой не ми е говорил нищо за вас.

Гласът му беше лишен от емоции, така че тя не успя да разбере отношението му към недъга й.

— Не съм се родила с този недъг, но претърпях инцидент с кон и резултатът беше счупен крак. Макар за мен да се погрижи лекар, така и не успях да се възстановя напълно.

Сабин не му каза, че кракът постоянно я наболяваше и че когато се чувстваше изморена, болката ставаше нетърпима.

Кралят представи лорд Блекторн на майка й и баща й.

— Зная, че все още не сте се срещали с бъдещия си зет. Негова светлост, лорд Балмро.

Лорд Уудбридж го изгледа смаян.

— Наричате го херцог, а доколкото зная титлата е на баща му.

— Милорд, милейди — започна Гарет Блекторн и леко се поклони. — Разбирам, че това ви обърква. Семейството ми бе постигнато от трагедия и баща ми е мъртъв.

Лорд Уудбридж определено беше поразен от тази новина.

— Кога се случи това?

Младият херцог вдигна глава. Неприязънта му към бащата на Сабин ясно се четеше в погледа му, но нищо в гласа му не подсказа какво изпитва.

— Баща ми от няколко месеца не се чувстваше добре и за наше най-голямо съжаление преди три седмици почина.

— Какво нещастие — промълви лейди Уудбридж, докосвайки леко ръката на новия херцог. — Приемете най-искрените съболезнования на цялото ни семейство.

— Благодаря за вашето съчувствие, милейди. Моята майка изказва чрез мен съжаление, че няма да присъства и моли сватбата да се състои, тъй като именно това беше последното желание на баща ми.

Сабин усети, че той се е съгласил на тази женитба именно поради тази причина. Тя се вгледа в проницателните му очи — преди й се беше сторило, че вижда там само безсърдечие, но сега прочете дълбока скръб, която той се мъчеше да прикрие.

Изпълни се с такова съчувствие към Гарет Блекторн, че в очите й се появиха сълзи. Сигурно беше много трудно за него да се реши на женитба, след като баща му е починал неотдавна.

Лорд Уудбридж изглеждаше разколебан.

— С готовност бихме се съгласили да отложим сватбата, докато премине периодът на траура.

— Няма значение — отговори Гарет Блекторн и стисна устни. — Това, за което трябва да се съжалява, е положението на това дете. Тя би трябвало още да играе детските си игри, а не да бъде облечена в тази невъзможна рокля и да играе ролята на жена.

Сабин като че се вцепени.

— Скоро и това ще се промени — аз със сигурност ще порасна, ваша светлост. Но ще настъпи ли промяна в лошите ви маниери?

Устните му се изкривиха в невесела усмивка.

— Още не сме женени и вече успяхте да ме нахокате. Не виждам съпружеско щастие за нас, милейди.

Те се запътиха към долчинката, където щеше да се състои церемонията. Всички останали щяха да се разположат в началото на дъбовата горичка — сплетените клони на дърветата образуваха естествен навес. Лорд Уудбридж беше настоял фамилният свещеник, отец Сантини, да извърши брачното богослужение и кралят, макар и неохотно се бе съгласил.

Коленичила до Гарет Блекторн, с ръка в неговата, Сабин се вричаше да отдаде сърцето си и живота си под негово разпореждане — на херцог Балмро. Когато Гарет сложи пръстен на пръста й, тя се вгледа в герба на новото си семейство — представляваше дракон в полет, гравиран върху искрящ рубин. Без малко да се залее в истеричен смях, когато усети, че пръстенът всеки миг може да се изхлузи от тънкото й пръстче.

Гарет Блекторн се изправи и увлече и нея. Тя трепна от страх, когато усети устните му на бузата си в целомъдрена целувка.

— Опасявам се, че сключихте най-неизгодната сделка, малка Сабин, сега съм ваш законен съпруг.

Ръката му обхвана здраво нейната, докато той се извръщаше към лорд Уудбридж.

— Договорът, който сключихте с баща ми, милорд, е изпълнен. Делото е свършено.

Епископ Лод, кмет на Лондон, който всъщност беше организирал брачната церемония, се приближи до тях с грейнало от радост лице.

— Гощавката ще бъде в най-голямата палатка. Ще се присъединим ли към празненството, за което с такава щедрост се погрижи негово величество?

Гарет се обърна към краля.

— Смея да се надявам на разбиране от ваша страна, ваше величество, и ви моля да извините отсъствието ми от празненството. Много повече се нуждаят от мен в дома ми.

На лицето на краля се изписа явно неодобрение.

— Предпочитам да останеш, Гарет.

Сабин реши да се обади.

— Моля ви, позволете му да се оттегли, ваше величество. Трябва да е неимоверно трудно да празнуваш, след като толкова скоро си загубил баща си.

Кралят се усмихна.

— Отстъпвам пред мъдростта и съчувствието на младата ти съпруга, Гарет. Ще те извиним за отсъствието ти на празненството, макар, зная, на някои това ще им се стори необичайно.

Гарет насочи вниманието си към детето, за което току-що се беше оженил.

— Ще повървите ли с мен? Толкова много неща искам да ви кажа.

Сабин кимна и положи длан върху протегнатата му ръка. Когато се отдалечиха достатъчно от шума на веселящите се, Гарет забави крачка в старанието си да не я кара да го догонва, куцайки.

— Зная, че вие вероятно сте изплашена и даже обидена, Сабин, затова искам да ви уверя, че няма защо да се страхувате от мен. Както ви е известно, ще се приберете в дома си с родителите си и ще останете при тях, докато навършите шестнадесет години. Едва тогава ще се преместите да живеете в замъка Улфтън, като майка ми ще ви стане настойница.

— Замъка Улфтън?

— Това е моят дом.

При тези думи той се усмихна — за първи път.

— Надявам се да ви хареса там.

Тя просто кимна, съзнавайки, че няма такова голямо значение дали ще потвърди това или не. Отсега нататък този мъж имаше право да се разпорежда с нейното бъдеще.

Той прие мълчанието й за съгласие.

— Ясни ли са ви условията на брачния договор? От вас не се очаква да ми станете истинска съпруга, докато не навършите осемнадесет години.

Сабин отново кимна. Това й беше разяснено от майка й. Тя вече извръщаше поглед, когато той обхвана здраво ръката й и я привлече към себе си.

— Мило дете, надявам се да разбирате, че няма да ви притеснявам.

Изведнъж, по причини, които сама напълно не разбираше, Сабин вдигна ръце и свали една от червените рози, вплетени в косата й.

— Нека бъде за вашия баща — изрече тихо, а по бузата й се търколи една сълза и се отрони върху венчелистчетата на розата.

Над тях надвисна усещане за скорошен дъжд. Гарет пое розата и я втъкна в жакета си.

— На баща ми би се понравил този ваш жест. И преди да се видим отново, ще ви помоля да се пазите.

Сабин за миг замълча, но се реши и попита:

— Кога ще ви видя?

Той изви вежди.

— Искате да ме видите?

— За да не забравя как изглеждате.

Той се усмихна и тя усети сърцето й да учестява пулса си.

— Тогава ще ме видите скоро.

Той поднесе ръката й към устните си и целуна връхчетата на пръстите й.

— Надявам се да израснете силна и мъдра до деня, в който ще дойдете при мен, моя малка херцогиньо.

Без да добави нищо повече, той се извърна и се отдалечи.

Сабин Блекторн, херцогиня Балмро, видя съпруга си да се качва на коня, да прекосява местността и го наблюдава, докато се изгуби в далечината. Изобщо не се чувстваше като булка.

Пиршеството беше едно мъчение. Сабин седеше между краля, който беше във весело настроение, и баща си, който пък беше кисел. На няколко пъти майка й се опита да посредничи между двамата мъже, но усилията й не се увенчаха с успех.

Сабин поразрови пълната чиния с чувството, че ако поеме, макар и една хапка, ще се задави.

Вместо това тя огледа присъстващите. Някои познаваше, други никога не беше виждала — вероятно бяха приятели на съпруга й или от неговия род. Чувстваше се изтощена и единственото, което искаше, бе да си легне. Най-накрая кралят се изправи, сбогува се с всички и си тръгна. И Сабин вече можеше да се оттегли.

Лорд и лейди Уудбридж разговаряха оживено с гостите и Сабин се възползва от мига, за да напусне незабелязано палатката. Искаше колкото се може по-бързо да се освободи от бремето на тежката рокля и да си легне — кракът я болеше ужасно. Почти беше стигнала сечището, намиращо се току до палатката на майка й, когато до нея достигна ясно нечий говор.

— Гарет стана за подигравка — каза през смях един от по-младите придворни. — Представи си, да се ожени за дете и при това недъгаво. Нищо не можеш да харесаш в това момиче. Ти си братовчед на Гарет, Кортланд, какво мислиш за новата херцогиня?

— Тя му донася голяма зестра — отговори запитаният. — За такова нещо аз бих приел да се оженя и за кривогледа, и за сипаничава и при това бих се смятал за голям щастливец.

Последва злобен смях. Сабин отстъпи назад и едва не падна, натъкнала се на голям дънер от посечено дъбово дърво. Тя захлупи лице в шепи. Физическата болка, която ежедневно понасяше, не представляваше нищо в сравнение с бездната от отчаяние, в която като че попадна след чутите жестоки думи, казани така нехайно и с такъв подигравателен тон.

Изведнъж посред смеха се чу нечий ядосан глас:

— Не говорете така за това дете. Тя беше толкова изплашена и нещастна и заслужава съчувствието ви. А що се отнася до Гарет, наистина ли мислите, че се е поблазнил от зестрата й? Той само изпълни обещанието, поето от баща му пред краля.

Сабин не можеше да види какво става, но след тези думи отново се раздаде оглушителен смях.

— Значи така — извиси се гласът на мъжа, наречен Стивън. — Пиете за здравето на Гарет, а после му се присмивате. Наистина, какви приятели сте всички тук!

След това Сабин чу съвсем близо до нея да се разбива хвърлена стъклена чаша.

— Какво му става на Стивън? — попита някой. — И къде се разбърза толкова? Да не би да иска да съобщи на мащехата си, че Гарет вече е женен?

— Ами. Стивън изобщо не понася жената на баща си. А пък за Гарет — колко жени ще вият от мъка тази вечер, като разберат, че вече е женен!

Кортланд Блекторн нададе злобно глас:

— Мислиш ли, че малката знае за мащехата на Стивън — че е любовница на Гарет и че всъщност той обича нея?

— По-добре попитай какво ще каже лейди Мередит за малката. Туй дете по-добре да разбере, че ще трябва да се пази от нея все едно от котка — да не издере очите му.

— Много жалко ще бъде — изсмя се Кортланд Блекторн.

Макар Сабин никога да не беше се срещала с братовчеда на Гарет, по тона му можеше да разбере, че той никак не обича съпруга й. Беше сигурна и че Гарет му се отвръща със същата монета.

— Ела, Кортланд — някой друг се опитваше като че ли да го придума, — не бъди чак толкова суров към бедната Евгения. Лорд Мередит е стар и болен, някои казват, че няма да преживее лятото. Чух лейди Мередит да казва, че се вижда като съпруга на Гарет. Много й се искало някой ден да стане херцогиня.

— По-голяма е вероятността да си остане любовница на Гарет. Съпругата е необходима само, за да роди синове, докато любовницата е създадена за радост и удоволствие — обади се друг.

Този път смехът им като че се заби като стрела в сърцето на Сабин. Прииска й се да се махне веднага от това място, но се страхуваше, че ще я забележат и не помръдваше.

— Ако си говорим истината, момичето на Гарет ми изглежда доста болнаво. Може и да не преживее лорд Мередит — каза Кортланд. — Така че братовчед ми ще бъде свободен да си избере, която си иска за съпруга. Изглежда винаги е бил любимец на съдбата, чумата да го тръшне дано.

Сабин смаяна закри уста с ръка, пожелавайки си вече да е мъртва. Мъжът, на когото се беше врекла пред Бог да обича и да уважава, нито я уважаваше, нито я обичаше. Обичаше друга, която се казваше лейди Мередит.

3

Когато лейди Мередит дочу звука на приближаваща карета, тя скочи от стола, на който беше полегнала, и се втурна към огледалото, за да провери как изглежда. Най-накрая Гарет беше пристигнал и се свършваше с дългото й чакане! Усмихна се на отражението си — дълга руса коса, дълбоки сини очи и фигура като на шестнадесетгодишно момиче. Тя пощипна бузите си, за да ги накара да порозовеят, после прокара език върху устните си.

Никой, ръководейки се от вида й, не би й дал тридесет години — истинската й възраст. Беше заявила на Гарет, че е на двадесет, също като него, и той й беше повярвал. Би излъгала за всичко, би направила всичко, само и само да го накара да я обича. И беше успяла!

Беше използвала всякакви хитрини, за да го накара да превъзмогне нежеланието си да се забърква с омъжена жена. Приятелството му със Стивън, заварения й син, също се оказа препятствие. Но сега вече Гарет се прекланяше пред нея, а заради него тя се беше принудила да потиска истинските си желания и да се опитва да го накара да повярва, че би била най-подходящата съпруга, при това влюбена в него.

Евгения си представяше как Гарет я докосва и се люби с нея. Досега се беше преструвала на свенлива и не му беше позволила да я заведе в леглото. Но той я желаеше — тя знаеше това. Беше й коствало доста усилия, отколкото при бившите й любовници, да го впримчи, но пък един ден Гарет щеше да стане херцог Балмро — и тя възнамеряваше да стане херцогиня Балмро.

Очите й заблестяха, щом си представи как лежи в обятията му, а той не спира да я целува. Тази вечер ще се престори, че повече не може да се въздържа под напора на силните си чувства към него. Довечера ще бъдат вече любовници.

Евгения пооправи къдриците си и доволна от това, което видя, седна отново на стола, вземайки в ръце ръкоделието от кошницата на пода. Никога не би позволила на Гарет да разбере, че е очаквала с нетърпение пристигането му.

Когато чу гласове откъм коридора, сърцето й заби учестено и тя усети нервите си опънати от притеснение. Успя да си придаде смаян и в същото време невинен вид, когато вратата към всекидневната се отвори без церемониалности.

— О, това си бил ти — възкликна тя, виждайки заварения си син Стивън.

Още докато сваляше шапката си, украсена с пера, той сведе глава в поклон. Усмивката, която й отправи, беше подигравателна, а в очите му се четеше неприязън.

— Очаквахте някой друг, нали, майко? — попита той с престорена изненада. — Моля за извинение, че съм изпреварил известието за идването ми.

Всеки негов жест, всяка негова дума бяха изключително любезни и тя го мразеше, защото знаеше, че зад тях се криеше презрението, което изпитваше към нея. С такава стръв очакваше посещението на Гарет тази вечер, че беше забравила, че и Стивън ще пристигне.

— Баща ти е решил тази вечер да не излиза от покоите си заради поредната си болест, ако очакваше да видиш него.

— Не, дошъл съм при вас. Ако исках да се видя с баща си, никога не бих се отбил във вашите покои, мадам, тъй като рядко можете да бъдете видени двамата заедно.

Евгения сви юмруци, прииска й се да може с един замах да изтрие високомерието, изписано върху лицето му.

— Всеки знае, че Бъртрам вече не изпълнява съпружеските си задължения. Той е стар, болен и умиращ.

Стивън предпочете да не обръща внимание на изречените оскърбления към баща му — беше чувал всичко това и преди.

— Надявам се да ме извините, че нахълтвам при вас направо, едва слязъл от каретата — каза той, имайки предвид калните си ботуши, — но бързах, за да бъда първият, който да ви каже, че Гарет вече се ожени и веднъж завинаги е избавен от вашите домогвания.

Обзе го задоволство, като видя как побледня лицето на Евгения.

— Лъжеш! — изкрещя тя, ставайки на крака. — Гарет обича мен, казвам ти, мен!

Стивън остана безмълвен при тази сцена. После се обади:

— Не мисля, че това, което Гарет изпитва към вас, е любов, Евгения. Той обича представата си за вас. Жалко, че не познава истинския ви характер.

— Колко си самодоволен. Защо се притесняваш дали Гарет ме обича? — запита го Евгения многозначително, а в погледа й се четеше презрение. — Баща ти не се притеснява.

Стивън потрепери.

— Баща ми знаеше каква жена сте, когато се ожени за вас. Искаше ви само като украшение на последните му дни и вие сте за него само това. Щом не се оплаква за начина, който сте избрала, за да търсите разтуха, аз също не бих имал нищо против това. Но се обвинявам, че Гарет също попадна в капана ви, и то след като аз ви запознах.

— Гарет е любовта на моя живот. Нищо казано от теб не би ме спряло да го обичам.

Стивън я изгледа недоверчиво.

— Казахте ли му за лорд Хавишам и за лорд Ърли, Евгения? А за Даниел Гудман? Даниел беше само търговец на месо, но това ни най-малко не ви попречи да го заведете в леглото си, нали?

— Змия такава! Гарет ще ме обича, независимо от моето минало.

Стивън леко се подсмихна.

— А защо не сте му казала какво се случи преди три години? Доколкото си спомням, бях на шестнадесет години тогава.

Тя смръщи вежди и присви устни, очаквайки мрачно следващите му думи. Досега никой от тях не беше споменавал за случилото се.

— Татко неочаквано легна болен на празненството по случай вашата двадесет и седма годишнина, така че гостите си тръгнаха рано — продължи Стивън. — Тази нощ аз се лиших от всички илюзии по отношение на вас, Евгения. А бяхте женени с баща ми по-малко от една година.

За момент той се замисли.

— Скуката ли ви доведе в спалнята ми онази нощ? И след като ви отказах, вие вече не бяхте същата любяща мащеха, нали, Евгения?

— Осмеляваш се да ми говориш така! — изпищя тя и се нахвърли с нокти върху лицето на Стивън. — Ти беше едно момче без опит — защо тогава мислиш, че съм искала нещо повече от теб?

Стивън я сграбчи за ръцете и я задържа така.

— Това е истинската Евгения. Ако само Гарет можеше да ви види такава, каквато сте сега.

В този миг откъм коридора се разнесоха гласове. Евгения дочу Гарет да разговаря с главния слуга.

— Стивън — опита се да го предупреди тя, — само да си споменал нещо…

— Няма да му кажа нищо, Евгения. Ако не се лъжа, Гарет е решил да постъпи честно — дошъл е да се сбогува с вас. Но вие не разбирате от честност, нали, майко?

Гарет беше въведен в стаята. Когато видя Стивън, той застина на мястото си, местейки поглед от мащехата към заварения син и обратно.

Евгения изгледа завареника си победоносно, преди да пристъпи напред, за да приветства новодошлия.

— Няма нужда да се преструваш пред Стивън, Гарет. Той знае всичко за нас и то отдавна.

— Моля те да ни оставиш сами, Стивън — помоли Гарет, надявайки се приятелят му да го разбере правилно. — Бих искал да говоря за нещо много важно с лейди Мередит.

Виждайки, че Стивън се колебае, Гарет добави:

— Не се безпокой за репутацията на мащехата си, докато е с мен.

— Мислиш, че се притеснявам кого приютява в леглото си мащехата ми ли? Имало е много преди теб, ще има много и след теб.

Евгения изръмжа от ярост и Гарет, приближавайки се към нея, бе обзет от гняв.

— Отиваш твърде далеч, Стивън. Не ще позволя на никого, даже и на теб, да се отзовава за Евгения по този начин. В този случай няма значение, че си ми приятел и не ти позволявам да я позориш. Аз обичам Евгения.

Стивън горчиво се разсмя.

— Как така, Гарет? Ти си по-възрастен от мен с една година, по-опитен и по-земен, а все още не познаваш жените от сорта на моята мащеха? Мислиш, че на баща ми не му е известно за всичките й любовници? Истински ли вярваш, че ти си й първият?

Евгения се вгледа безпомощно в пребледняващото лице на Гарет. Ясно виждаше растящото отвращение в израза му. Не трябваше да вярва на Стивън. Нужно бе да направи нещо и то веднага.

— Ти просто ревнуваш, Стивън.

— Мадам, аз може би съм първият мъж, който не намира причина да ви се възхищава или да ви обича — отвърна й Стивън и се отправи към изхода.

Надяваше се Гарет да успее да разбере каква всъщност е Евгения.

Гарет се чувстваше объркан. Съвсем не желаеше Стивън да си мисли, че той и Евгения са любовници.

— Преди да си отидеш, Стивън, бих желал да ти поискам извинение, че съм те заблудил. Бих искал да вярваш, че между нас не е имало нищо, освен размяна на уверения в любов и че само веднъж съм целунал мащехата ти.

Евгения виждаше, че Гарет вече й се изплъзва. Затова се хвърли в директна атака.

— Не бъди толкова благороден, Гарет. Ти не си ме имал, защото аз смятах, че не бива. Ако само бях пожелала, ти отдавна да беше в леглото ми.

Когато Стивън видя израза на отвращение, който се изписа на лицето на Гарет, той усети нещо като съжаление към мащехата си — досега си беше мислил, че не би могъл да изпита подобно чувство към нея.

— Ако искаш да ме видиш, Гарет, ще ме намериш в покоите на баща ми — каза той и напусна стаята.

Евгения бавно извърна очи към Гарет и срещна погледа му.

— Ако съм била нелюбезна с теб, това беше само защото това, което ми довери Стивън, тъкмо преди да дойдеш, дълбоко ме нарани. Грешеше ли той, като каза, че вече си женен?

— Не е сгрешил — призна Гарет. — Макар да предпочитах да го чуеш първо от мен, сметнах за невъзможно просто да ти пиша за женитбата си. Нямаше и време да дойда при теб преди сватбата.

Обхвана я ярост.

— Ти ми каза, че ме обичаш. Защо тогава се ожени за друга?

— Бях заставен да се оженя — каза той. — Затова съм тук. За да ти обясня.

В очите на Евгения като че се появиха мълнии и тя изсъска:

— Ти предаде нашата любов, Гарет! Откога твърдиш, че ме обичаш, а в същото време си кроял интриги да се ожениш за друга. За първи път в живота си открих какво е истинската любов. Исках да заживея с теб като твоя съпруга, да остарея с теб, да ти родя деца.

Гарет изглеждаше смаян и объркан.

— Това никога няма да стане. Ти си имаш съпруг, а сега и аз имам съпруга.

Евгения извиси глас.

— Не можа ли да изчакаш? Моят съпруг е стар. С всеки изминал ден здравето му отслабва — той умира. Ако беше имал малко търпение, можехме да бъдем заедно!

Гарет като че за първи път разбра какво представлява Евгения.

— Моля да ме извиниш, че се чувствам не на себе си при тези думи, но баща ми почина неотдавна.

Очите й заблестяха и тя плесна с ръце.

— Значи ти си вече херцог! О, Гарет, знаех си, че този ден някога ще дойде.

Той остана потресен. Не усети съжаление у нея. За нея беше важна само новата му титла, никакво значение нямаше скръбта, която изпитваше заради загубата на баща си. Какво се беше случило със свенливата, безпомощна жена, която беше търсила закрила при него? Жената пред него му се стори напълно непозната. Нямаше вече значение доколко верни бяха обвиненията на Стивън за изневерите й — най-вероятно всичко беше истина — но как изобщо беше мислил, че я обича?

В същото време Евгения вътрешно си даваше кураж — о, тя не би се предала толкова лесно. Усмихна се, прокара език по устните си и се приближи към Гарет, разчитайки да го съблазни.

— Гарет, Стивън винаги ме е мразил. Видя как искаше да ме дискредитира пред теб.

Долната й устна се изкриви и очите й се изпълниха със сълзи — трик, който по-рано беше имал успех пред Гарет. Но сега тя съзря студенина в очите му и това накара сърцето й да се свие.

— Взимаш страната на Стивън ли, Гарет? — попита тя леко.

— Не вземам ничия страна. Искам да зная истината.

Погледът му се впи в нейния и тя сведе очи.

— Аз мислех… всички си мислеха, че аз ще бъда твоята съпруга.

Тя скри лице в шепи.

— Как да понеса сега унижението?

— Евгения, ние никога не сме обсъждали женитба.

— Ти каза, че ме обичаш.

Гарет като че за миг потъна в дълбок размисъл.

— За мен любовта и достойнството са едно и също нещо.

Той видя как устните й се извиха в подигравателна линия и тя заприлича на хищна котка.

— Запази юношеските си представи за любовта за теб — каза тя. — Ти нямаш достойнство!

— Признавам, че не се държах достойно с теб. Вината е моя и аз мога само да поднеса извиненията си, ако съм се държал зле. Никога не съм имал намерение да те нараня.

— Да ме нараниш? Ти разкъса сърцето ми! Тази вечер бях решила да ти се отдам.

Гарет я изгледа със съжаление.

— А аз дойдох да ти кажа, че повече не ще бъде възможно да се виждаме.

Като че Евгения я обхвана безумие, тя разпери пръсти и наистина заприлича на хищник, още повече, след като заби нокти в дрехата му.

— Не! Това не може да бъде! Ние сме създадени един за друг! Не трябва да ме напускаш!

Той се освободи от хватката на ръцете й и се отправи към изхода, но по пътя се извърна и каза:

— Желая ти щастие, Евгения.

Тя се задъхваше от ярост. Прииска й се да го види мъртъв.

— А аз пожелавам на теб и жена ти нещастие.

Гърдите й бързо се повдигаха, а устните й бяха силно присвити.

— Ако ми се удаде, и двамата ще ви пратя по дяволите, няма значение след колко време!

4

Евгения Мередит вече започваше да става нетърпелива. Беше чакала до каляската си цял следобед. Беше измръзнала, прашна и гладна, но не искаше да се откаже, преди да свърши това, заради което беше дошла. Трябваше да влезе в замъка Уудбридж.

Никакво девойче не можеше да й отнеме Гарет. И ако тя самата не можеше да има Гарет, никоя не ще го има.

Хрумването й как да попадне в замъка Уудбридж беше гениално. Беше наредила на кочияша си да спре и дала инструкции — ако види някой да излиза откъм замъка, веднага да свали едно от колелата и да го търкулне на пътя така, че човекът да си помисли сякаш нещастието с каляската й току-що се е случило. И разбира се, щом като този някой от замъка разбере за ранга й, неминуемо ще я покани да си почине в замъка, докато поправят каляската.

По едно време един конник спря до тях и предложи помощта си, но когато Евгения разбра, че той беше само пътник, му отказа.

Скоро щеше да се стъмни и тя вече беше започнала да се отчайва. Взе решение да изпрати кочияша си в замъка уж да потърси помощ, когато видя едно момиче да прекосява поляната — сигурно беше слугинче. Тя накара кочияша си да привлече вниманието на момичето.

— Ей, момиче — извика той през свитите на тръба пред устните му ръце, — ела насам.

Сабин спря, колебаеше се какво да направи. Само след миг тя закуцука към каретата. Когато наближи пътя, Евгения се запъти към нея.

— От замъка ли си?

Сабин веднага забеляза счупеното колело.

— Да, мадам, от замъка съм. Вие изглежда се нуждаете от помощ.

— Тогава побързай да го кажеш на господаря си. Бързо, момиче, че скоро ще стане тъмно, а аз съм много изморена и се нуждая малко да се подкрепя.

Сабин кимна в съгласие.

— Ако желаете, можете да ме придружите до дома ми, не е далеч. Ако предпочитате, ще изпратя някой друг да ви доведе.

Начинът, по който разговаряше момичето, накара Евгения да се вгледа в него. То беше облечено в кафява вълнена рокля с допълнителна яка от коприна и изплетени с копринени конци дантели на ръкавите и по краищата й на полата. По-скоро рижавата, отколкото кестенява коса на момичето беше прибрана и придържана отзад от обсипан с перли гребен. Кафявите й обувки бяха от най-фина кожа. Това не беше слугинче, както си беше помислила отначало, най-вероятно беше член на семейството.

— Да не сте случайно роднина на граф Уудбридж? — попита Евгения вежливо.

Сабин се беше възхитила на хубавата й жълта рокля, украсена със златист ширит. Беше изключително елегантна, а и самата дама беше невероятно красива.

— Имам честта да бъда дъщеря на лорд Уудбридж, мадам.

Устните на Евгения трепнаха в едва доловима усмивка.

— Какво щастие за мен, че каретата ми се счупи близо до вашия дом. С удоволствие ще приема предложението ви да ме придружите по пътя през поляната, макар обувките ми да не са предназначени за такава разходка.

— Не се безпокойте, мадам. Ще помоля баща ми да изпрати карета за вас.

— Малко ми е известно за вашето семейство — каза бавно Евгения. — Мислех, че лорд Уудбридж има само една дъщеря и тя е доста по-голяма. Да не би да не съм разбрала правилно?

— Разбрала сте правилно, мадам. Родителите ми имат само една дъщеря.

Евгения се взря в момичето. Това да не е някаква шега? Та тя беше само едно дете, как изобщо можеше да бъде съпруга на Гарет? И не беше и красавица. Евгения се опита да я види през очите на Гарет. Нищо, което да я прави изключителна. Просто си беше едно слабичко дете. А що се отнася до косата й, мъжете не обичат жени с рижав цвят на косата. Не, Гарет не би могъл да вземе това дете за жена.

— Сигурно бихте ме помислила за доста груба, но мога ли да попитам за името ви?

— Простете ми, мадам, трябваше сама да ви се представя още в началото. Аз съм Сабин Блекторн.

Евгения затисна устата си с две ръце, опитвайки се да потисне внезапната ярост, която я обхвана.

— Жената на Гарет! — изкрещя тя. — Това не може да бъде! Той никога не би се оженил за някоя като вас. У вас няма и помен от красота.

Сабин премигна при тези толкова обидни думи, казани с такава жлъч.

— Въпреки това, мадам, аз съм херцогиня Балмро. Гарет Блекторн е мой съпруг.

За миг Евгения не можа нищо да отговори, тъй като погледът й беше привлечен от герба на пръстена, който момичето носеше — дракон в полет. Нямаше грешка, беше гербът на рода Блекторн. На Евгения й се прииска да се разправи още тук с момичето, отнело й любовта на Гарет.

— Разбирам защо Гарет не ви е отвел в замъка Улфтън — заяви тя със злоба в гласа. — Не е искал да ви покаже на приятелите си, а и как ли би се осмелил?

Сабин вдигна глава и се вгледа право в очите на жената пред себе си — това трябва да беше тази, която Гарет беше обичал, даде си сметка тя.

— Лейди Мередит, нали? — попита тя, отгатвайки самоличността й.

— Значи сте чула за мен — отговори й Евгения с явно задоволство. — Надявам се, каляската ми не след дълго да бъде поправена — каза с въздишка тя и попривдигна опръсканите с кал краища на роклята си и в същото време поглеждайки косо Сабин. — Гарет ще се тревожи, че съм се забавила.

Тя се пресегна и положи измръзналата си ръка на рамото на Сабин.

— Май не трябваше да казвам това.

Сабин просто не знаеше какво да отговори на такова злостно предизвикателство.

— Няма да ви накарам да чакате — каза тя с достойнство. — Надявам се разбирате, че се налага да ви откажа гостоприемство. Но ще изпратя хора да ви помогнат.

В отговор Евгения изхриптя:

— Нахална пикла!

— Приятен ден, милейди — изрече Сабин, опитвайки се да предотврати търкулването на насъбралите се в очите й сълзи.

Тя се извърна към замъка и с куцукане се отправи натам — прииска й се да можеше да накара този изпълнен със злоба смях да замлъкне.

— Гарет не ще те обича никога! — викаше Евгения. — Той обича мен!

Сабин спря, извърна се и каза, повече гневна, отколкото наранена:

— Ако смятате, че това е вярно, бихте ли се държали по такъв недостоен начин, само за да се запознаете с мен? Ако искахте да ви приемем в нашия дом, нямаше защо да повреждате каляската си. Просто трябваше да почукате на вратата.

Сабин си тръгна с високо вдигната глава, с впити в замъка очи. Едва потисна желанието си да вдигне ръце и да ги притисне към ушите си, за да заглуши последвалите думи, изсъскани от Евгения.

— Ти не си нищо друго, освен едно недъгаво дете. Гарет сигурно се отвращава още щом те види.

Евгения замлъкна, осъзнавайки, че е загубила. Сабин Блекторн беше много млада и изключително некрасива, но беше херцогинята на Гарет.

Когато наближи замъка, Сабин още потреперваше. Но вместо да влезе вътре, тя се отправи към конюшнята, където каза на главния коняр:

— Отиди на външния път, там има една каляска, която се нуждае от поправка. Помогни с каквото можеш. Но каквото и да става, не предлагай гостоприемството ни на дамата. Тя не е добре приета тук.

Конярят кимна в знак на съгласие, макар нареждането й да му се стори доста странно.

— Ще помогна, ваша светлост.

Кортланд Блекторн седеше в общото помещение на странноприемницата „При патицата и лисицата“ с крака протегнати към огнището. В същото време очите му бяха впити във входната врата, явно очакваше някого. Мина час, минаха два, трупаха се и халбите бира, изпити от него. Вече доста пиян и говорещ с доста висок тон, той си поръча още.

Якият кръчмар беше решил да се освободи от противния посетител. Ако мъжът продължаваше да бъде все така войнствено настроен, направо щеше да го изхвърли.

— Знаеш ли кой съм аз? — попита Кортланд.

— Не ви познавам, господине — отвърна кръчмарят.

— А ти как се казваш? — попита Кортланд.

— Харолд Лъдлоу, господине.

— Е, господин Лъдлоу, запомни добре. Аз съм човекът, който ще погуби братовчед си, херцог Балмро. Сигурен съм, че си чувал за него. Всички го знаят.

Харолд Лъдлоу не се впечатли от хвалбите на мъжа, който беше пил твърде много — често виждаше такива. След като изтрезнееха, самохвалковците рядко изпълняваха заканите си.

— Разбира се, господине, чувал съм за негова светлост. Той се ожени за дъщерята на лорд Уудбридж.

Кортланд отпи глътка.

— Той ми е като камък на шията. Трябва да умре!

— Разбира се, господине — съгласи се кръчмарят, отнасяйки се със снизхождение към пийналия мъж. — Разбира се.

В този миг вратата се отвори и се появи жена. Харолд Лъдлоу се спря смаян. В неговата кръчма да влезе такава изискана дама! Тя носеше жълта рокля от най-фин плат, а лицето й беше закрито зад тъмен воал, но и така той можеше да се закълне, че това е дама от висшето общество.

Евгения Мередит огледа почти празното помещение. Когато погледът й се спря на Кортланд, тя се отправи към него и седна на пейката насреща му.

— Мислех, че няма да дойдете — каза той.

В нейния тон се усещаше отвращение.

— Вие сте пиян.

— Дяволски сте права и ще съм още по-пиян, преди да приключа с пиенето за тази вечер.

— Аз не разговарям с пияници.

И тя се приготви да си тръгва, но той се пресегна и я хвана за ръката.

— Най-добре мисля с халба в ръка.

— По-тихо — предупреди го тя. — Бирата е развързала езика ви. Поискахте да се срещнем и говорим за Гарет.

— А, да, за мъжа, когото ненавиждам и когото вие боготворите. Живея само, за да го видя как страда, мечтая си да го накарам да крещи в агония и болка. Той винаги е имал всичко — богатство, власт, обичта на краля. Била сте в двора и знаете, че винаги се е радвал на вниманието на жените. Сега и най-добрата партия на Англия отново падна в ръцете му. Ожени се за единствената дъщеря на лорд Уудбридж, която му донесе след сватбата още повече власт и богатство.

— Току-що видях жена му — изрече Евгения през присвитите си устни. — Затова закъснях.

— Тя е още дете, но ми напомня за някого, в когото бях влюбен навремето. Малката женичка на Гарет има изящно лице и когато порасне, ще стане красавица — нали видях майка й.

Евгения погледна с още по-голямо отвращение Кортланд. Още една халба и на всички ще стане известен планът им.

— Не искам да слушам за достойнствата й. Искам да знам какво изпитва Гарет към нея.

— Откъде мога да знам? — попита Кортланд с обида в гласа. — Не й бях представен, въпреки че бях на сватбата. Не бях сметнат за достатъчно достоен да седна на една маса с тях по време на празненството.

— Гарет ли не искаше да я вземе или тя не искаше да се разделя с майка си и баща си? — предположи Евгения.

— Съгласно договора малката херцогиня ще остане при семейството си, докато израсне достатъчно.

Лейди Мередит се взря в Кортланд, искайки да може да достигне до истинските му мисли.

— Аз зная защо искам да накажа Гарет, но не зная вие защо го мразите?

— Много са греховете му към мен, въпреки че имаше време, когато истински му се възхищавах. Когато бяхме още деца, баща ми постоянно ме сравняваше с Гарет и сравненията никога не бяха в моя полза. Гарет винаги беше по-добродетелният, по-достойният и аз по никакъв начин не можех да се сравня с умния си братовчед. Винаги бях порицаван от баща си.

Кортланд злобно се изсмя.

— Никога няма да забравя онзи ден — когато той беше провъзгласен за герой от баща му и от моя баща, докато аз бях напъден в стаята си, като преди това бях наречен пълен глупак.

Евгения се наведе през масата, за да може да чува какво шепне той. Носеха се слухове, че Кортланд е потънал в дългове и имотите му са в ужасно състояние — но той продължаваше да живее добре и тя беше напълно сигурна, че това се дължеше на помощта на Гарет, чия друга?

— Вие нямате силата да му навредите без моя помощ — обяви тя.

Кортланд потърка добре поддържаната си брада.

— Двамата ще бъдем страхотни, милейди. И най-добрата част от плана ни е, че никой даже и не ни подозира.

В погледа му се четеше задоволство.

— Планът ни е гениален.

— Не бъдете чак толкова сигурен. Вие сте направляван от гнева си, а за да свършим успешно делото си, трябва да постъпваме с разум.

— Искам да видя Гарет унищожен заедно с всичко, което притежава. Но ми трябват пари.

— Млъкни, глупако! — изсъска тя. — Бирата май ти е завъртяла главата — не виждаш ли, че хората започват да ни гледат. Ще ти дам пари, но трябва да ми обещаеш, че Гарет няма да пострада. Все още се надявам един ден да стана неговата херцогиня. И когато това стане, ти, Кортланд, ще бъдеш възнаграден.

Кортланд я погледна през замъглените си очи. Планът му се различаваше от този на Евгения Мередит, но тя нямаше да го узнае, преди да не стане твърде късно. Той нямаше да се почувства достатъчно удовлетворен — освен от пълното низвергване и унищожение на Гарет. Първо искаше да го види хвърлен в тъмницата Тауър и после обезглавен за убийството на цялото семейство Уудбридж.

— Кога ще получа парите? — попита той.

— Ще ви известя. Надявах се днес да бъда поканена в замъка Уудбридж, за да мога сама да преценя способността им да се защитават, но жената на Гарет провали плановете ми.

— Постарайте се в скоро време да узнаете.

Евгения все още се чудеше дали може да се вярва на Кортланд Блекторн.

— Така и не ми казахте истинската причина да се присъедините към моите планове.

Ръката на Кортланд се сви в юмрук.

— Името й беше Анна. Беше красива и от добро семейство — най-малката дъщеря на лорд Тимоти Драйсън.

— Никога не съм чувала за нея.

— Защото е мъртва от три години. Обичах я така, както не съм обичал никоя друга жена. Искаше ми се да се оженя за нея, но тя нямаше да иска да го направи.

— Защо?

— Защото беше толкова увлечена по братовчед ми, а той изобщо не я забелязваше.

В очите му се появиха гневни пламъчета.

— И знаете ли какво стана? Тя се самоуби — просто влезе навътре в реката, течаща покрай замъка на баща й. После откриха бележка, в която пишеше, че не й се живее, щом Гарет не я обича.

Евгения не обичаше слабите хора.

— Тя просто е била малко луда, нали?

Очите на Кортланд се присвиха.

— Не смей да говориш за Анна по този начин. Когато разказах на братовчед си за трагедията, той ме изгледа с празен поглед и ми каза, че не познава никого на име Анна Драйсън.

— Ами, да, толкова много жени харесват Гарет, никой не би очаквал, че той ще си спомня имената на всички. Но моето той ще си припомни — Евгения едва се въздържа да не изкрещи заканата си.

— Аз открих тялото на Анна — продължи разказа си Кортланд и потръпна при спомена. — Беше толкова бледа, така се беше нагълтала с вода, че едва я познах. Гарет трябва да си понесе наказанието за тази смърт!

Евгения се протегна, обви с ръка юмрука му и заби нокти в плътта му.

— Казах ти, Гарет не трябва да пострада по никакъв начин. Ясно ли ти е?

Той освободи юмрука си от хватката й и се загледа в белезите, оставени от ноктите й.

— Разбрах.

Евгения се вгледа в очите му. Съзнанието му беше поело по грешна посока и можеше да се очаква, че той не ще свърши добре. Но това малко я притесняваше, след като беше успяла да го впримчи в плана си. Може би трябваше да го направи и свой любовник, за да си гарантира лоялността му по-късно, ако стане опасно за тях. Но за тази цел тя дори не го намираше поне малко привлекателен.

Евгения се изправи.

— Оттеглям се с каляската си. Ще ви изпратя известие, когато всичко е готово.

Изведнъж Кортланд протегна ръка и я придърпа към себе си.

— Остани с мен довечера.

Тя в ужас издърпа ръката си, но веднага се усети, че не би трябвало да му показва истинските си чувства и затова побърза да го успокои:

— Звучи толкова съблазнително, но трябва да бъдем дискретни. Ще имаме достатъчно време да се отдадем на удоволствия, когато изпълним плана си.

Слагайки ръкавиците си, Евгения добави:

— Съветвам ви да се ориентирате към леглото си, преди да сте привлякъл повече внимание.

Той я наблюдава, докато излезе от кръчмата, после на висок глас си поръча още една халба бира и без да се притеснява, че вече почти всички присъстващи го гледат, извика:

— Всеки, който ме е пренебрегвал, ще съжалява един ден.

После вдигна халбата високо над главата си и добави:

— Смърт за врага ми, Гарет Блекторн!

5

Сабин редовно си пишеше с майката на Гарет, макар от самия него да не беше получавала нищо. А и даже не й се искаше да го вижда след посещението на лейди Мередит. Единствено пръстенът, който й беше дал, й напомняше, че има съпруг.

Една хладна утрин тя се разхождаше по затревената пътечка към ливадата. Опитваше се всеки ден да върви, надявайки се, че това би заздравило крака й. Само ако беше помислила предварително и си беше обула кожените обувки, а не тези кадифени и с тънка подметка, които сега носеше. С неудоволствие ги събу и се покачи на каменната стена, за да се погрее на слънце.

Сабин не усети приближаването на двамата конници, така че се показа напълно смаяна, когато видя Гарет и още един благородник да пресичат ливадата и да се насочват към нея.

Още, щом като слезе от коня, Гарет я поздрави.

— Добро утро, Сабин. Майка ви ми каза, че мога да ви открия тук.

Тя придърпа надолу роклята си, надявайки се да скрие необутите си крака.

— Ваша светлост, никой не ми съобщи, че ще ни навестите днес.

— Може би не трябваше да идвам непоканен?

Сабин вдигна очи и срещна погледа му, решена да му покаже, че не бива да я смята за нещо маловажно. Все още беше ядосана заради посещението на любовницата му.

— Може би следващия път ще изпратите някого, който да ни извести за вас, за да съумеем да ви направим подобаващо посрещане.

Устните му трепнаха в усмивка.

— Отново съм смъмрен и вие сте напълно права, разбира се. Единственото ми извинение е, че бях на лова, организиран от сър Клендър и след като разбрах, че сте съседи, реших да ви посетя.

Гарет се извърна към благородника до себе си.

— Не мисля, че се познавате със сър Стивън Мередит, въпреки че той беше на нашата сватба.

Стивън й се поклони с особена галантност.

— Ваша светлост, търсих ви след сватбеното празненство, за да ви бъда представен, но вие вече се бяхте оттеглила. Радвам се на честта да се запозная с вас сега.

Тя си припомни подслушания от нея диалог между сър Стивън и другия благородник в деня на сватбата й. Той единствен се беше показал лоялен към Гарет, а и беше направил опит да я защити. Затова, когато му отвърна, в тона й се усещаше неподправена топлина.

— Радвам се да ви приветствам, сър Стивън.

— Покорен ваш слуга — отговори й той, дарявайки я с най-приятната си, макар и не чак толкова широка усмивка.

Беше невъзможно човек да не го хареса и на Сабин той веднага й допадна.

Някак неохотно тя прехвърли вниманието си върху съпруга си. Той беше облечен в тъмнозелени прилепнали панталони, подходящ за телосложението му жакет и ботуши с черни маншети, стигащи до средата на бедрата му. Сабин забеляза начина, по който дългата му коса беше преметната върху едното му рамо. Беше още по-красив, отколкото си го спомняше.

В същото време и Гарет обгърна с поглед лицето и фигурата й и тя усети как по бузите й пълзи червенина, а мисълта, че това няма да остане незабелязано, я накара като че да замръзне на място. Само ако можеше да се сети за нещо дълбокомислено, което да му каже.

Той в това време гледаше като хипнотизиран пръстена с герба на рода му на пръста й. В деня на смъртта на баща му майка му го беше свалила от ръката си и го беше сложила в шепата му, знаейки, че той ще изпълни последната воля на умиращия и ще се ожени за тази, която кралят му беше избрал.

— Майка ми ви изпраща поздрави и благодарности за вашите писма — каза Гарет с доста рязък тон.

— Нейна светлост е много любезна. Вече очаквам деня, когато ще се запозная с нея.

Гарет беше забелязал необутите й крака и това доста притесни Сабин, виждайки и леката му полуусмивчица, тя се замисли как най-добре да замаже простъпката си. Какво ли дете му се виждаше в сравнение с красивата лейди Мередит! Тя неочаквано се почувства непривлекателна под погледа на този изтънчен мъж.

Гарет усети притеснението на Сабин и се постара да облекчи разговора.

— Как прекарвате времето си? — попита я той. — Как го запълвате?

— Най-вече се грижа за брат си Ричард. И се чувствам много добре, благодаря ви, ваша светлост. Надявам се и вие да сте добре.

— Да, добре съм.

За дълго време настъпи тишина и никой не знаеше какво да каже. Най-накрая той предложи да я придружи до замъка.

Сабин едва доловимо въздъхна и слезе от стената с намерение да си обуе обувките. Но преди да понечи да се наведе, Гарет коленичи до нея, за да й помогне — от това тя се почувства още по-унизена. Беше благодарна, че сър Стивън се извърна и се престори, че нещо сред дърветата силно го е заинтересувало.

След като обувките на Сабин бяха на краката й, Гарет се изправи и виждайки разликата във височината между тях, се замисли и за разликата във възрастта им.

Беше забравил колко малка е все още тя. Не си спомняше и че може да запазва такова присъствие на духа. По време на първата им среща тя си беше просто едно изплашено дете. А сега в тези очи с цвят на кехлибар се долавяше проява на жизненост и собствена воля.

Когато Гарет й предложи ръката си, Сабин се поколеба само за миг, преди да положи ръката си върху неговата. Те тръгнаха покрай стената, а Стивън вървеше след тях, водейки конете.

Във въздуха се носеше мирис на свежест и чистота, а и откъм дъбовата горичка ухаеше чудесно. Някъде в далечината се разнасяше звук на камбанки — явно водеха стадото крави на баща й, за да ги издоят. Когато поеха надолу по опасаната от двете страни с дървета затревена пътека, зад тях се изсипа лавина от нашарени в различни цветове листа — знак, че е дошла есента.

— Майка ви ми говори за някои от вашите качества — каза Гарет. — Лейди Уудбридж е много горда от факта, че вие говорите френски също толкова добре, колкото и английски.

— Това не може да се сметне за някакво особено качество, като се има предвид, че майка ми е французойка и ме е учила на този език от най-ранно детство.

В тона на Сабин се усещаше острота и Гарет се чудеше каква ли е причината за това. Той се спря и изгледа изпитателно Сабин. Тя представляваше едно стройно и крехко дете с лунички на носа. Най-забележителното нещо в нея бяха изключителните й очи с цвят на кехлибар. Почувства се виновен. Истина беше, че изобщо не се беше сещал за нея, докато Стивън не му съобщи, че замъкът Уудбридж е съседен на владенията на сър Клендър.

Гарет се беше вгледал толкова настойчиво в нея, че тя извърна поглед.

— Изглежда не ви се е налагало да се занимавате досега с деца, нали, ваша светлост?

Той се слиса.

— Не… не съм. Мислите се още за дете ли?

— Не смятам, че е от значение за какво се смятам аз, ако вие ме смятате за дете. Но аз няма завинаги да остана малка.

Тя за миг смръщи вежди.

— Даже някои още сега ме смятат за млада лейди, откакто… откакто съм ваша… съпруга.

— Разбирам.

Сабин би могла да добави, че той вероятно се чувства неловко с нея. Вместо това се извърна и погледна към пасището, макар там да нямаше нещо, което в този миг да я интересува.

— Ако беше в моя власт, аз изобщо не бих се омъжила за вас, ваша светлост. Но никой не ме попита какво искам.

После се извърна отново към него.

— Беше ми казано, че ако не се омъжа, нашите семейства може да се окажат от двете страни на вероятен военен конфликт.

Той я загледа в почуда.

— Не бих могъл да си представя да бъда ваш противник, Сабин. Аз едва ли бих могъл да добавя нещо повече за причините нашата женитба да се състои. Може би след време, когато се опознаем, ще разберем колко е чудесно, че сме заедно.

Прииска й се да го попита за лейди Мередит, но знаеше, че подобно нещо просто не е прието.

— Ако бяхте свободен да избирате за кого да се ожените, коя би била ваша съпруга?

Гарет се засмя, разбирайки, че е по-добре да не се поддава на този изпитан женски трик. С изискан маниер й се поклони и каза:

— Най-вероятно щях да избера отново вас.

Сабин не беше уверена, че щеше да постъпи точно така, но оцени галантността му.

— За съжаление — продължи Гарет, — трябва да тръгна веднага за Лондон. Но първо ми се иска да ви отправя една молба.

— Ще удовлетворя молбата ви, доколкото ми е възможно.

— След като съм ваш законен съпруг, не бихте ли ме наричали Гарет?

— Да, както желаете, Гарет.

— Така е много по-добре.

Той извърна очи към импозантния замък, очертаващ се недалеч.

— Тук е чудесно. Струва ми се, че всичко това ще ви липсва, когато се наложи да го напуснете.

— Да, ще ми липсва. Аз се чувствам невероятно привързана към семейството си. Майка ми често не се чувства добре, а брат ми е толкова палав и бързо я уморява, така че прекарвам голяма част от времето си с тях.

— Това е много похвално от ваша страна. Детството ви щастливо ли беше?

— Изключително щастливо.

В очите й се появиха палави пламъчета.

— И все още е.

Гарет се разсмя от сърце. Взе малката й ръка в две ръце и отново се загледа в пръстена със семейния герб.

— А сега, госпожо съпруго се налага наистина да ви напусна.

За своя изненада тя усети сърцето й да се свива от разочарование.

— Денят става все по-къс. Опасявам се, че трябва да побързате, ако искате да пътувате по светло. Освен — добави тя с надежда в гласа — ако вие и сър Стивън не искате да прекарате една нощ с моето семейство.

— Опасявам се, че не ще можем. Утре рано сутринта трябва да сме изминали половината път до Лондон.

Сабин се чудеше дали той не бързаше за среща с лейди Мередит.

Гарет беше наблюдавал през цялото време Сабин с крайчеца на очите си. С всяка нейна стъпка на лицето й се изписваше все по-голяма болка, колкото и да се мъчеше да я прикрива. Изпита силно желание да я вземе на ръце и да я носи така до замъка, за да облекчи по този начин страданието й, но знаеше, че тя няма да приеме помощта му.

— Кракът ви притеснява много, така ли е, Сабин?

— Това не е от толкова голямо значение.

Гарет беше открил две неща за съпругата си днес — тя не се оплакваше и беше много проницателна.

— Чудя се дали ще ми позволите да изпратя кралския лекар да ви прегледа? Уилям Харви е много известен и ценен. Той първи откри, че кръвта се движи из цялото тяло. Осмелявам се да предположа, че той би могъл да ви помогне.

— Не бих се показала мъдра, ако позволя на кралския лекар да пристъпи замъка ни — не се забави с отговора Сабин. — Татко не би го приел с радост. Макар да се съгласи с нашия брак, той все още не вярва на краля, а и не мисля, че и на вас би повярвал.

— Вие вярвате ли ми, Сабин?

Тя възприе въпроса му с нужната сериозност, като в същото време си припомни за любовницата му.

— Не ви познавам добре.

Искреността й беше толкова свежа — той разбра, че тя извира направо от чистата й детска душа. За нещастие, докато порасне, тя щеше да се научи да прикрива чувствата си — просто да танцува около истината.

— Може би Уилям Харви би могъл да прегледа крака ви, когато се преместите в Улфтън. Макар да е жалко наистина да се отлага толкова много.

Вече бяха пред самия замък и Стивън се изравни с тях.

— Имам една изненада за вас, Сабин — каза Гарет. — Ще я откриете в стаята си. Надявам се да ви хареса.

Очите й заблестяха.

— Обичам изненадите, ваша светлост… Гарет. Какво е това?

— Ами… ако ви кажа, няма да бъде вече изненада, нали?

Той леко докосна бузата й и очите й се разшириха — беше изненадана от проявата му на нежност.

— Майка ми често остава сама. Тя много ще се радва на вашата компания, когато се преместите в Улфтън.

Сабин вдигна очи към неговите, чудейки се дали той всъщност не я оскърбяваше, загатвайки й, че ще бъде чудесна компания за майка му. Когато му отговори, в тона й се усещаше едва сдържан гняв.

— Много е важно да се получи одобрението на свекървата, нали?

Гарет я изгледа смутен, опитвайки се да разбере какво от току-що казаното от него я беше наранило.

— Няма причина за притеснение. Надявам се майка ми да бъде очарована от вас.

Той поднесе ръката й към устните си.

— Сбогом, до нова среща.

После пъхна обутия си в ботуш крак в стремето и възседна коня си.

Стивън й се поклони.

— Надявам се скоро да ви видя, ваша светлост.

— И аз се надявам, сър Стивън. Винаги ще бъдете добре дошъл в замъка Уудбридж.

Тя постоя загледана в тях, докато се изгубят в далечината, чудейки се защо се чувства толкова самотна. Пое си дълбоко дъх, докато се извръщаше към замъка и се запъти към стаята си, спираше само, когато болката в пострадалия й крак станеше нетърпима.

В спалнята си откри сгънато на две червено кадифе, метнато на леглото. Тя нетърпеливо го вдигна и ахна. Беше пелерина, дълга до земята, обточена с хермелин. Сабин я положи на раменете си и се изправи пред огледалото. Захлупи лице в нежната като коприна кожа и усети нежното й докосване. Никога не беше притежавала нещо поне наполовина толкова фино. Вдигна посланието, изпаднало от пелерината, и зачете написаното.

„За моята херцогиня.

Нека това ви послужи като двоен подарък — да ви държи топло и да ви напомня за мен.“

Колко мило от страна на Гарет, помисли си Сабин. Този подарък тя би ценила винаги.

Нямаше как да знае, че думите, които толкова й харесаха, не бяха написани от нейния съпруг, нито подаръкът бе избран от него.

Гарет и Стивън бяха яздили повече от час, когато стигнаха пред странноприемницата „При патицата и лисицата“.

— Гърлото ми пресъхна. Бих изпил халба бира — предложи Стивън.

— Чудесно — съгласи се Гарет. — И аз бих изпил една. Дяволски трудно ми беше да разговарям със Сабин днес. Какво да кажеш на едно толкова малко момиче?

Стивън се засмя.

— За първи път срещаш женско същество, което не е заслепено от теб, и тъкмо тя ти става жена. Не значи ли това, че вече не знаеш как да се държиш с жените?

Гарет слезе намръщен от коня и подаде поводите на притичалия слуга.

— Не намирам нищо смешно в ситуацията. Сабин е твърде млада, за да бъде съпруга на когото и да било. Най-вероятно още си играе с кукли. Между другото, тя харесва теб повече от мен.

Стивън се разсмя.

— Не смятам така, Гарет.

Те влязоха в кръчмата и се настаниха на една маса близо до огнището. След като кръчмарят изпълни поръчката им, Гарет отпи от халбата и подпря глава замислен.

— Тя притежава дух — нещо, което аз бих желал да има сестра ми, ако имах такава. Впрочем, не зная дали бих искал съпругата ми да има това качество.

Той погледна въпросително приятеля си.

— Какво мислиш за нея?

Стивън прикри усмивката си зад халбата. Гарет беше поразен от малката си съпруга в много по-голяма степен, отколкото искаше да признае.

— Мисля, че тя е най-сладкото момиченце на света, което някога съм виждал. Бих съзерцавал с часове златистите й очи.

— Тя изпитва болка — каза притеснен Гарет.

— Забелязах. Колко жалко.

Гарет удари с халба по масата и част от бирата му се разля наоколо.

— По дяволите силите, управляващи живота ми! Сабин е твърде млада, за да разбира какво се случва между един мъж и една жена. Когато една красива жена ми хване окото, аз се чувствам дяволски виновен заради това, което ражда въображението ми. Май не ми подхожда много да съм съпруг.

Стивън се наведе към Гарет, безучастен към избухването му.

— Каквото и да те притеснява, вярвам, че ще го преодолееш.

Той отпи глътка.

— Забелязах как се мъчеше да разговаряш със Сабин днес. Защо просто не се държиш с нея така, както с всяка друга жена?

— Тя не е жена. Не бих могъл да си представя изобщо… е, знаеш какво имам предвид. Никога не бих могъл да й бъда съпруг, защото винаги ще виждам пред мен дете.

— Съзрях нещо в погледа й, което ти очевидно си пропуснал. Тя те харесва и бих добавил повече като жена, отколкото като дете.

— По дяволите!

В очите на Стивън затанцуваха весели пламъчета.

— Каза го вече няколко пъти. Не се притеснявай, сега тя най-вероятно е облякла подаръка ти и е възхитена от вниманието ти.

— Не вярвам — тя все още не може да ми се довери.

Гарет се наведе към Стивън.

— Да не забравя да благодаря на сестра ти за избора на подаръка. Какъв е все пак?

— Бети каза, че е пелерина, достойна за кралица. А като получиш сметката, ще си помислиш, че си купил цялото кралско съкровище.

— Било е по твоя идея — изрече сухо Гарет.

— Така си беше. Казах на сестра си да не се съобразява колко трябва да плати и както виждаш…

Стивън пресуши халбата си.

— Между другото, ти си й изпратил и доста очарователно и изпълнено с чувства писъмце.

— Пак твоя идея, разбира се.

— Разбира се.

Сега лицето на Стивън придоби сериозно изражение.

— Много ми е жал за малката херцогиня, Гарет. Бъди мил с нея.

— Може би ти трябваше да се ожениш за нея — каза Гарет кисело.

— Кралят не поиска това от мен. А и аз нито имам титлите, нито влиянието на твоето семейство. Добре запомни, Гарет, Сабин Блекторн един ден ще те накара да се чувстваш горд, че си неин съпруг. Макар и толкова млада, тя има гордост и се държи с подобаващо чувство за чест и достойнство. Това са редки качества и ти би трябвало да ги оцениш.

— Този разговор започва да ме уморява — каза Гарет и се изправи. — Ако искаме да пристигнем в Лондон навреме, трябва веднага да тръгнем.

6

Сабин се беше облакътила на бюрото на баща си, докато икономът й обясняваше как се води счетоводната книга. Майка й беше започнала усърдно да я запознава с това, как се ръководи едно толкова голямо домакинство, след като скоро й предстоеше да стане господарка на замъка Улфтън.

Старата прислужница Тея, която Сабин помнеше от най-ранно детство да се грижи за нея, се появи на вратата.

— Никакви уроци повече днес. Нейно благородие иска да ви види.

Сабин затвори счетоводната книга и се изправи. По пътя към изхода тя се спря за миг и надникна през прозорците — на небето се събираха облаци.

— Изглежда бурята ще се разрази, преди да настъпи нощта.

Тея кимна и изравни крачка със Сабин.

— Май така ще бъде.

Тъкмо бяха излезли в коридора, когато бурята започна. Внезапен порив на вятъра натисна прозорците и един се отвори. Запалените свещи мигом бяха изгасени и коридорът потъна в тъмнина. Слугите веднага се засуетиха, проверявайки дали всички прозорци са здраво затворени и припалвайки наново свещниците.

— Това е лоша поличба — обади се Тея. — Нещо лошо ще се случи.

При тези думи Сабин незнайно защо потрепери. И тя също се беше чувствала някак неспокойна и безпомощна през целия ден, а сега преди настъпването на нощта тези чувства само се усилиха.

В този миг те съзряха личната прислужница на майка й да се втурва по стълбите надолу, лицето й се беше зачервило от притеснение и тя едва си поемаше дъх.

— Всички се вълнуват, ваша светлост. Нейно благородие започна да ражда! Изпратиха ме да намеря баща ви.

Сабин се втурна по стълбите.

— Веднага трябва да отида при нея.

— Не! — беше категорична Тея, изпречвайки се на пътя на Сабин. — Макар да сте омъжена, не смятам, че трябва да присъствате по време на раждането.

Сабин изглеждаше поразена и Тея се опита да я успокои.

— Трябва да помислите какво ще бъде най-добре за майка ви. Не е време сега нейно благородие да се тревожи и за вас. Изчакайте във вашите покои. Ще дойда веднага, щом бебето се роди.

Сабин с неохота се качи горе, където приласка Ричард и го настани да си легне, после се прибра в спалнята си. Опита се да се концентрира върху ръкоделието си, но без полза, така че просто седна и извърна глава към прозореца. Наблюдаваше как дъждът блъска върху стъклата и се молеше бебето да оживее.

Малко преди полунощ Тея влезе в спалнята, с дълбока покруса клатейки глава.

— Толкова съжалявам, Сабин, детето умря. Нейно благородие иска да ви види.

— Не, Тея! Как ще понесе тя тази загуба?

— Това е трагедия. Не мисля, че ще може повече да има деца — това раждане беше много тежко. Отидете при нея и се опитайте да я успокоите, доколкото е възможно.

Сабин се втурна по коридора към спалнята на майка си. Влажната коса на лейди Уудбридж беше полепнала по бледото й лице. Когато погледна Сабин, очите й бяха без блясък и изпълнени с тъга.

— Не се натъжавай толкова, детето ми. Не е било съдено това дете да живее.

Сабин падна на колене и притисна устни до ръката на майка си. Не намираше думи, с които да внесе успокоение в душата й.

— Почини си сега, маман. Ще остана при теб тази нощ.

На лицето на майка й се появи слаба усмивка.

— Винаги си била толкова мила с мен, Сабин. Обещай ми, че ще се грижиш за Ричард.

Сабин се спогледа объркана с баща си, който беше седнал на крайчеца на леглото — изглеждаше толкова нещастен.

— Маман, и ти ще се грижиш за Ричард, нали? Кажи й, татко.

— Не говори така, Риан, да не би да предизвикаш съдбата — изрече лорд Уудбридж рязко.

— Но ако нещо се случи — не вярвам да се случи, — но ако се случи, Сабин ще дадеш ли на Ричард тази любов, която аз не можах да му дам?

Сабин съзнаваше, че майка й се нуждае от нейното уверение.

— Обещавам, маман.

— Нищо лошо няма да се случи с теб. Няма да го позволя, чуваш ли — каза с твърд глас лорд Уудбридж.

Сабин внезапно усети нещо да я пробожда в сърцето, когато съзря несигурност в бащините си очи. Беше станала някаква ужасна грешка, помисли си тя. Тя притисна ръката на майка си, искаше й се да може да прелее част от силата си в майчиното тяло.

Риан Уудбридж погледна мъжа си с любящи очи.

— Върви да си легнеш, Уудбридж. Аз също ще отдъхна, но нека дъщеря ми остане до мен.

Той кимна и се отдалечи с наведени рамене сякаш му бе нанесен смъртен удар.

Сабин остана при майка си цялата нощ. Понякога лейди Уудбридж изпадаше в безпаметен сън, понякога просто се вглеждаше в тъмнината навън. Тя гореше и постоянно изпитваше жажда.

Акушерката я прегледа през нощта и увери Сабин, че състоянието на майка й е нормално и с всеки изминат ден ще укрепва.

Но лейди Уудбридж изобщо не се възстанови, пет дни след като най-малкият й син беше положен в семейната гробница, тя просто като че угасна. Акушерката обясни, че трябва да е заболяла от млечна треска, но на Сабин й се струваше, че майка й е умряла, защото сърцето й не можа да понесе загубата на още едно дете.

Мрачно покривало като че обви замъка Уудбридж и принадлежащото към него селище, защото всички бяха обичали лейди Уудбридж. В деня, в който трябваше да бъде погребана, отново се разрази буря и се проля дъжд — сякаш и небето скърбеше за нея.

Сабин сведе глава и се заслуша в изпълнените с искрена жал думи, които отец Сантини изричаше за майка й. Тя държеше Ричард за ръка, в този миг бе благодарна, че той беше твърде малък, за да разбира какво става. Момчето просто се оглеждаше с интерес наоколо и не спираше да разпитва Сабин защо са се събрали всички тези хора.

Преди погребалното богослужение да свърши, небето се изчисти и оттам се показа слънцето — Сабин усети като че някой я гали по бузата. Тя чу свраки да се обаждат откъм близкия дъб и се замисли, че всичко наоколо продължаваше да съществува, сякаш нищо не се беше случило, докато нейният мъничък свят бе срутен.

Баща й стоеше настрани, със сведени рамене и скръбно изражение на лицето. Сабин се беше опитала да го успокои, но той просто я беше пренебрегнал. Тя успяваше заради Ричард да се въздържа от плач. По-късно, когато остане сама, ще може да се отдаде на скръбта си, каза си тя. Усети нечие присъствие до себе си и една ръка леко да я докосва.

Сабин се извърна и като че потъна в изпълнения със симпатия поглед на Гарет Блекторн. Не го беше очаквала да пристигне и се учуди колко покрусен изглеждаше.

Беше застанал до нея, докосвайки рамото й с ръка, сякаш искайки да й предаде малко от своята сила. Само ако знаеше какво означаваше за нея неговата поява тук сега. През последните няколко дни Сабин беше принудена да се раздели и с последните остатъци от безгрижното си детство. На баща й изобщо не можеше да се разчита през това време и се наложи тя да вземе всички решения, за да вървят работите в замъка Уудбридж, както и преди.

Богослужението приключи. Гарет се наведе и взе Ричард на ръце. Момчето облегна глава на рамото му и очите му се запритваряха. Гарет хвана Сабин за ръка и я отведе надалеч от скърбящите.

— Толкова съжалявам — изрече той с тих глас. — Много добре разбирам как се чувствате, Сабин.

За Сабин ставаше все по-трудно да не се разплаче.

— Благодаря ви, Гарет.

— Дойдох веднага, щом разбрах.

Той се почувства загрижен, като осъзна, че тя явно се опитва да потисне скръбта си.

— Няма страшно, ако плачете, Сабин.

— Не бих искала. Баща ми изобщо не понася случилото се добре — и аз трябва да бъда силна заради него и брат си.

Тея ги беше последвала и пое Ричард от ръцете на Гарет, за да го отнесе в замъка.

— Да провървим ли, Сабин? — попита той.

— Гостите…

— Могат да почакат.

Той лекичко я придърпа към себе си и те се запътиха към градината, която беше гордостта на лейди Уудбридж. Гарет настани Сабин на една пейка и приседна до нея.

— Не намирам думи, с които да ви успокоя, Сабин. Само искам да знаете колко ви съчувствам.

Тя сведе глава и усети в гърлото й да се надига буца. Гарет я придържаше с едната ръка, а с другата лекичко я погали по главата.

— Хайде, хайде, наплачете се на воля. Никой не би ви обвинил, че плачете за толкова обичната си майка.

И тя го направи. Плачеше толкова силно, че той се почувства дълбоко наранен. Дълбоки стенания се отронваха от устните й и след всяко Гарет я придърпваше все по-близо и по-близо до себе си. До този миг тя не съзнаваше колко много се беше нуждала от него. Целият гняв, който Сабин изпитваше заради посещението на лейди Мередит, се изпари и тя се вгледа в очите му, откривайки там искрена болка — той наистина дълбоко й съчувстваше.

След известно време той изтри очите й с носната си кърпичка.

— Добре е човек да се отдаде на скръбта си. Този, който я таи в себе си, скърби по-дълго.

Тя кимна.

— Така постъпва баща ми. Не си позволява да плаче.

— Сабин — каза Гарет, улавяйки я за брадичката и повдигайки лицето й към своето, докато погледите им се срещнаха, — когато баща ми почина, някой ми даде нещо, което значеше за мен много повече от всички най-сърдечни съболезнования, които получих.

— И какво беше това?

Той бръкна в жакета си и извади оттам роза, стъблото й беше леко прекършено.

— Една роза, милейди. Това красиво цвете открих край пътя, диворастящо и доста позакъсняло за това време на годината.

Тя си пое дълбоко дъх и го загледа въпросително.

— Да, също като розата, която ми дадохте тогава.

Той лекичко докосна цветето с устни и й го подаде.

Тя го пое като спасително въже и сведе очи, страхувайки се да го погледне отново — беше сигурна, че отново ще се разплаче.

— Благодаря, Гарет.

— Имате ли нужда от нещо?

Тя поклати глава.

— Не, от нищо.

— Съжалявам, но сега трябва да ви напусна.

Той се изправи и увлече и нея.

— Майка ми ви изпраща най-искрените си съболезнования.

— Благодарете на нейна светлост от мое име.

Той сведе глава над ръката й и лекичко я докосна с устни. Сабин вдигна глава към него, прииска й се той отново да я вземе в прегръдките си. Като хипнотизирана тя се приближи до него и леко разтвори устни.

Гарет веднага сведе глава и докосна устните й с устните си — толкова нежно, сякаш я галеше с перо. С този жест той като че искаше да я успокои, но без сам да съзнава, вдигна ръка и погали косата й и това само направи целувката по-дълбока.

В него без предупреждение нахлуха силни чувства и той се почувства разтърсен. С усилие успя да откъсне устни от нейните и се вгледа в златистите й очи. Какво беше направил!

Призовавайки на помощ самообладанието си и опитвайки се да успокои сърцето си, той лекичко я целуна по челото.

— Сбогом, Сабин — изрече рязко.

Тя усещаше сърцето си силно да бие. Не съумя веднага да му отговори. Първата целувка в живота й, й беше отнела дъха. О, колко й се искаше той да остане при нея.

— Сбогом, Гарет — отрони тихо.

Сабин седна отново на пейката и сведе глава — не й се искаше да го следва с поглед, докато се изгуби в далечината, но в същото време чуваше звука от стъпките му да заглъхва, докато най-накрая настъпи тишина.

Тя с почуда докосна устните си, все още меки след целувката. Със сълзи на очи вдигна розата и лекичко я целуна.

Сабин си мислеше, колко странно, че в такъв тъжен ден осъзна, че обича съпруга си.

7

Изминаха пет седмици, откакто беше починала майката на Сабин и баща й все още бе неутешим. Беше се затворил в кабинета си, там приемаше поднесената му храна, там спеше и не допускаше никого до себе си.

Сабин не можеше да разпознае в него човека, който някога беше стълбът на семейството. В редките мигове, когато излизаше извън кабинета си, той се луташе, сякаш се беше изгубил.

Сабин се придържаше към обещанието, дадено на майка й и отдаваше всичките си грижи на Ричард. В деня, когато той навършваше четири години, тя се постара да изтрие скръбта от лицето си, за да превърне този ден в нещо изключително за него. И да беше забелязал отсъствието на баща им от празненството, Ричард не каза нищо за това.

Сега Сабин стоеше изправена до прозореца на спалнята си, вглеждайки се в лунния сърп, опнал се насред непрогледното небе, хвърляйки лека светлина над земята. Селото край замъка оставаше скрито от погледа й. На изток се бяха натрупали облаци, това ставаше ясно по раздаващия се гръмотевичен грохот от тази посока. От време на време небето се осветяваше от светкавици.

Тя се чудеше какво ли прави Гарет тази нощ. Дали понякога мисли за нея? Тя мислеше постоянно за него и много често си припомняше първата им целувка.

Тея се суетеше наоколо, влизайки и излизайки от спалнята на Ричард, която някога беше дрешник на Сабин. Най-накрая реши, че повече няма да влиза при него и му хвърли последен поглед, преди да се върне при Сабин.

— Късно е, Тея, защо не си лягаш? — каза й Сабин.

— Не мога да спя. Болят ме ставите, значи скоро ще има буря. Сигурно вече вали над планината.

Сабин осъзна, че стискаше здраво ръце, едва когато усети ноктите й да се забиват в дланите й.

— Цял ден се чувствам някак безпомощна, Тея. Не зная как да ти го обясня. Не вярвам в предчувствия. Усещам обаче нещо лошо във въздуха.

— Просто усещате какво значи съдбоносна промяна. Та нали всичко се струпа на вашите плещи, защото не можете да поискате помощ от господаря сега. Много е трудно тези крехки рамене да понесат всичко това.

— О, Тея, какво ще стане с Ричард, когато замина? Татко трябва да осъзнава, че сега синът му се нуждае повече от всякога от подобаващо възпитание.

— Това, от което има нужда лорд Ричард, сте вие, след като си няма майка да го обича.

— Тея — започна със слаб глас Сабин, — надявам се…

Тя сниши глас, усещайки Ричард да хленчи в съня си, после се втурна към него и го приласка. Детето се сгуши в нея, копнеещо всъщност за майка си и не разбиращо, защо толкова дълго тя не се отзовава на повика му.

— Хайде, хайде, миличко. Не се терзай. Сабин е тук при теб.

Ричард се сгуши още повече в ръцете на сестра си, въздъхвайки удовлетворен. С всеки изминал ден той й напомняше все повече за майка им, със същата руса коса и сини очи и със същия лек характер. Сабин приседна на леглото и лекичко затананика, докато детето се успокои и заспа. Малката му ръчичка все още стискаше крайчеца на роклята й. Очите й се изпълниха със съжаление, когато погледна отново към него. Ричард никога не ще има спомен за любовта на нежната им майка към него, но Сабин бе решена да го дари с майчина любов.

Тя го положи на леглото, зави го и на пръсти се отправи към своята спалня.

Тея все още се мотаеше в стаята, събирайки разхвърляните рокли и обувки и прибирайки ги в сандъка до леглото. След като стаята доби подобаващ според нея вид, тя се извърна към Сабин.

— Веднага да си лягате. Понасяте всичко заради нас. Трябва да си починете.

— Много съм уморена — призна Сабин.

Старата прислужница се замисли отново каква отговорност трябваше да понесе това момиче. Но то не можеше да остане завинаги в бащиния си дом. Много скоро съпругът й щеше да я отведе. Тогава какво щеше да стане с лорд Ричард без любяща майка и без грижовна сестра да му помага, докато расте и се превръща в истински мъж?

Бурята приближаваше и светкавици осветиха стаята.

— Ще ви донеса нещо топло преди лягане, за да можете да се отпуснете и да заспите — предложи Тея, вземайки една от запалените свещи и отправяйки се по коридора към стълбата, водеща най-пряко до кухнята.

Движеше се безшумно, докато си проправяше път през коридора, познат й от години. Когато минаваше покрай кабинета на лорд Уудбридж, откри, че вратата му е широко отворена. Понечи да я затвори, но се спря, като чу гласове — лорд Уудбридж разговаряше гневно с някого.

— Той се осмелява да изпрати свой подчинен да придружава дъщеря ми до Улфтън Кийп. Няма да търпя това! Връщай се при господаря си и му припомни договора ни — дъщеря ми ще остане при нас, докато навърши шестнадесет години. А и тогава, ако не дойде самият Гарет Блекторн, няма да я пусна.

След тези думи последва шум от борба и Тея се притаи на мястото си. Ръката й трепереше толкова силно, че тя изпусна свещта и коридорът потъна в тъмнина. В този миг се разнесе ужасен вик и после някой мина като вихрушка покрай нея.

Тя с все сила се втурна в кабинета и видя лорд Уудбридж да лежи на пода, а отпред на жакета му беше избило петно кръв и с всеки изминал миг ставаше все по-голямо.

Той направи усилие да стане, но се преви от болка.

— Милорд — извика Тея, сграбчвайки го за рамото и опитвайки се да му помогне да се изправи. — Какво се случи?

Лорд Уудбридж с мъка се стовари върху един стол, притискайки опръсканата с кръв ръка към гърдите си.

— Отиди при Сабин веднага. Заведи нея и сина ми на безопасно място… бързо! Става нещо страшно.

— Но, милорд…

— Веднага, жено! По причини, незнайни за мен… Гарет Блекторн е изпратил няколко мъже да ни убият. Поверявам ти… живота на децата си. Кажи на дъщеря ми, че е неин дълг да…

Кашлица раздра гърдите му и за миг той сякаш не можеше да си поеме дъх.

— Неин дълг е да запази… Ричард.

Тея протегна ръце към него.

— Трябва първо да погледна раната ви, милорд.

Той поклати глава.

— За мен няма спасение… но моят син трябва да живее. Само на теб мога да се… доверя, Тея.

Лицето на лорд Уудбридж бързо побледняваше. С всеки удар на сърцето му кръвта изтичаше през раната на гърдите.

Тея знаеше, че той е смъртно ранен — само след няколко мига щеше да бъде мъртъв.

— Милорд — попита тя, — защо е трябвало херцогът…

— Върви, Тея!

Думите му се отрониха по-скоро като въздишка и той с мъка фокусира погледа си върху нея.

— Спасявай децата ми. Не позволявай на това чудовище… да отведе… дъщеря ми.

Водена от голямата си любов към децата, Тея му се подчини, оставяйки графа на неговата тъжна съдба. Тя напусна кабинета, като се пазеше някой да не я види, прилепи се като сянка до стената, после се прокрадна по стълбите, знаейки, че някъде в тъмнината може би я причакват други хора на херцога.

Изведнъж отнякъде се разнесе шум от борба. В замъка цареше смут — слугите се бяха разбудили, отвсякъде се чуваха писъци на преследвани от въоръжени и облечени в синьо и бяло — цветовете на херцог Балмро, хора. Знаейки какво е задължена да направи, старата прислужница забърза по стълбите, оглеждайки се често назад, за да види дали някой не я преследва.

Тя беше сложила крак на най-горното стъпало и се готвеше да пробяга коридора, когато чу крясъци в подножието на стълбището, на първата площадка. Скоро щяха да започнат да проверяват във всяка стая и да открият Сабин и Ричард.

Силно задъхана и с опулени от страх очи Тея се втурна в стаята на Сабин.

Сабин тъкмо се приготвяше да си ляга.

— Какво е станало? Приличаш ми на…

— Няма време. Побързайте, побързайте, става нещо страшно.

— Какво казваш? — не разбра Сабин.

— Няма време за разговори.

Тея притича в стаята на Ричард, вдигна спящото дете и го положи в ръцете на Сабин, благодарна, че малкият лорд изобщо не се събуди.

— Трябва да побързаме, ако искаме да се спасим!

Сабин я погледна с невярващи очи.

— Няма да направя и една крачка, ако не ми обясниш какво е станало.

Без много да се церемони, Тея побутна Сабин към вратата.

— Сега тичайте, а после ще питате. Ако се забавим, може да ви коства живота, на вас и на брат ви.

— Татко никога няма да позволи това — запротестира Сабин.

— Точно негово благородие ми нареди да се погрижа за спасението ви. Ще говорите ли, докато онези мъже се мъчат да ви открият или ще дойдете с мен?

Нещо в нея накара Сабин да се изплаши.

— Кажи ми какво да правя.

— Следвайте ме. Не вярвам, че хората на херцога ще знаят за тайния коридор в стаята на баща ви.

— Какъв херцог, какви хора? — попита Сабин.

— Шшт! Просто вървете бързо след мен.

Сабин беше само по нощница, така че Тея грабна червената кадифена пелерина и я сложи на раменете на господарката си.

После предпазливо отвори вратата и огледа коридора, първо едната страна, после и другата. Останала удовлетворена, тя даде знак на Сабин да я последва.

— Те ще да са вече на втория етаж. Чувам ги как претърсват стаите. Бързо! Не след дълго ще бъдат по петите ни.

Сабин притисна Ричард към себе си и последва прислужницата по изпълнения с дим коридор. Тея изгасяше всяка свещ, покрай която минеха и след тях се наслояваше тъмнина.

Когато стигнаха до спалнята на лорд Уудбридж, Тея затвори вратата и се извърна към Сабин.

— Зная, че тук някъде има тайна врата и че вие знаете как да я отворите, така че побързайте.

— Къде е баща ми? Защо не дойде и той с нас?

— Казах ви, че той ми нареди да се погрижа за спасението ви — отвърна Тея, знаейки, че сега не е време да съобщава на Сабин за тъжния край на баща й.

Все още недоумяваща, Сабин се приближи до камината и издърпа надолу лъвската глава — част от орнамента. И ето един квадрат от облицовката се помръдна и откри проход. Тея побутна Сабин навътре и я последва, после дръпна бравата от вътрешната страна и квадратът отново зае мястото си. Те останаха в пълна тъмнина.

Облегната на влажните и студени стени, Сабин се опита да успокои дъха си. Ричард тежеше доста, колкото и лекичък да й се беше струвал по-рано, и заради тона й беше все по-трудно да стои стабилно на краката си.

— Сега, Тея, трябва да ми кажеш какво се е случило.

— Той е изпратил хората си да ви унищожат — изрече на един дъх прислужницата и като че изгуби гласа си. — Не зная защо е трябвало да го прави.

— Да направи какво? За какво говориш?

— За херцога — вашия съпруг.

— Трябва да имаш грешка — каза невярваща Сабин. — Защо ли пък Гарет…

Изведнъж страшна мисъл й мина през главата.

— Къде е татко?

Тя усети ръката на Тея на рамото си.

— Негово благородие… беше смъртно ранен. Съжалявам, че точно аз трябва да ви съобщя тази тъжна вест…, но той сигурно вече е мъртъв.

Сабин извика и посегна към бравата — искаше да се върне в замъка.

— Трябва да отида при него веднага! Той има нужда от мен.

Тея препречи пътя на Сабин, надявайки се, че ще успее да й внуши колко опасно за Ричард и за самата нея щеше да бъде връщането й.

— На баща ви вече не може да се помогне — трябва да помислите за своя брат.

Дълбоко стенание се отрони от устата на Сабин и тя се опита да го заглуши.

— Защо се случи това? Защо Гарет би направил подобно нещо?

Тя си припомни нежността му към нея след смъртта на майка й.

— Няма причина за такова деяние.

— Няма грешка. Негово благородие каза, че са хора на съпруга ви. Шшт — предупреди я да запази тишина Тея. — Чувам някой да се приближава.

Сабин искаше да се изправи срещу мъжете, които се бяха осмелили да нахлуят в дома й, искаше да отиде при баща си, единственото, което можеше да направи, бе само да стои притихнала в тъмнината, криейки се като преследвано животно. Брат й беше поверен на нея и тя трябваше да го запази жив — това бе нейният дълг пред баща й и майка й.

Ричард се размърда в ръцете й и тя се наклони над него и го залюля, надявайки се, че няма да се събуди. След малко той вече се беше успокоил и тя въздъхна с облекчение.

Сабин чуваше шум от чупещи се мебели и стъкла — мъжете разбиваха спалнята на баща й. Най-накрая всичко утихна и тя само чуваше неясните гласове на мъжете отвъд стената.

— Няма да ни се размине, ако не намерим херцогинята и брат й. Не трябва да се връщаме без доказателство, че са мъртви.

Сабин едва сега осъзна опасността. Тези мъже не трябваше да открият тайния проход.

— Сигурен ли си, че лорд Уудбридж е мъртъв? — извиси се глас с командващи нотки.

Отговориха му някъде отдалеч и единственото, което Сабин разбра, беше думичката да.

Тя извърна лице към стената, усещайки такава силна болка, сякаш някой заби нож в сърцето й.

— Щом намерим жената на негова светлост, ще сме открили и момчето — извиси се отново същият глас, явно той беше водачът.

Болка и гняв обхванаха Сабин и тя заплака без глас. Плачеше за баща си, за брат си, плачеше, защото мъжът, когото беше започнала да обича, бе пожелал да избият цялото й семейство.

Защо?

Бяха изгубили всякаква представа за времето в тъмнината. Не се осмеляваха да помръднат, да не би да се издадат и с най-малкия шум.

В замъка вече нямаше чуждо присъствие, но тримата в тъмния проход все още се съмняваха. Ричард натежаваше все повече в ръцете на Сабин, а тя единствено можеше да се облегне на стената.

— Тея — най-накрая се реши да прошепне Сабин, — дали можем вече да тръгваме?

— Опасявам се, че трябва. Ако са започнали да разпитват слугите, някой може и да им каже за съществуването на тайния проход.

— Никой, освен членовете на семейството ми не знаеше как да проникне в този проход. Даже и ти не го знаеше. Хайде да поемем напред. Ще бъде трудно без светлина. Ще се движим, придържайки се към стената, докато открием къде се стеснява в тунел и извежда до реката.

— Искате ли аз да нося брат ви? — попита Тея. — Няма ли да ви е трудно да го носите и да вървите с този ваш крак?

— Не, аз ще го нося, но ти бъди внимателна, Тея. Татко ми каза, че този проход е бил прокопан в кървавите времена на кралица Мария, така че моите предци са могли да вкарват тайно свещеници в замъка. Но те са осветявали пътя си с факли, а ние нямаме нищо.

Тя спря, за да си поеме дъх.

— Но как ще разберем кой е враг и кой приятел?

— Първо да успеем да избягаме — обади се прагматично Тея, — после ще мислим и за това.

В непрогледната тъмнина напредваха бавно. На няколко пъти Сабин усети нещо меко да се прокрадва около краката й, но сега не беше времето да се страхува от плъхове, с които явно беше пълен проходът — навън ги дебнеше много по-голяма опасност.

Когато достигнаха края, Сабин предаде Ричард на Тея. Досега се беше чувствала защитена, а сега, навън, се почувства напълно беззащитна. Освен това откри, че отворът е блокиран! Опита се да не изпадне в паника при мисълта, че това може да се окаже капан.

— Този проход не е бил използван от години — каза тя, — опитвайки се да звучи успокоително. — Вярвам, че скоро ще мога да разчистя тези камъни.

Ръцете й се изподраскаха и започнаха да кървят, но тя продължаваше работата си без помайване, докато най-накрая отворът беше разчистен.

Тя дръпна бравата, монтирана в каменния блок, и с облекчение въздъхна, като почувства, че той леко се плъзва навън. Пое Ричард от Тея и пристъпи навън в нощта.

Валеше и Сабин прикри Ричард с пелерината си, за да го запази сух. За миг се учуди как при целия този шум и бъркотия той не се беше събудил.

Тея, толкова енергична в началото, сега се обърна за помощ към Сабин.

— Какво ще правим сега? — попита тя.

— Чакай да помисля — помоли Сабин. — Не можем да отидем в селото, това ще бъде първото място, където ще ни потърсят.

Изведнъж се оказа, че друг вече е взел решението вместо тях. Сабин чу шум от галопиращи коне и осъзна, че неколцина мъже са се отправили към тях — сабите им просветваха при всяка светкавица. Мислейки преди всичко за спасението на Ричард, тя се прислони към стената зад себе си и понечи да се върне в прохода.

— Не можете да се върнете — прошепна Тея. — Има път само напред, тъй като нападат и от другата страна. Между тях ще сме като в капан.

— Тогава да избягаме по протежението на потока, Тея. Аз съм добра плувкиня.

Тея се поколеба за миг.

— Дайте ми пелерината си — изрече с настоятелен глас тя. — Много добре зная какво трябва да се направи.

— Кажи ми тогава.

— Веднага ми дайте пелерината! — в гласа на Тея се усещаше още по-голяма настойчивост.

Без никакво колебание Сабин се съгласи с нея, разви Ричард и подаде дрехата на прислужницата.

— Вие с негово благородие поемете към потока. Вали и сега не ще могат да ви хванат следите — даже може изобщо да не са ви видели още. Побързайте, много са близо. Бягайте и не се оглеждайте назад!

— Няма да те оставя да се изправиш сама срещу тях — заяви с някаква упоритост в тона си Сабин.

Тея беше решена да направи каквото е необходимо, за да спечели време любимите й деца да избягат.

— Ще направите, каквото ви казвам — вървете!

Не знаейки какво друго да направи, Сабин притисна Ричард в прегръдките си и побягна към потока. Дъждът се усилваше и тя на няколко пъти усети, като че губи почва под краката си. Когато се изкачи на насипа, видя, че потокът сега се беше превърнал в буйна река — беше придошла вода и се движеше бързо заради бурята.

Сабин беше силна плувкиня, но щеше ли да успее да спаси Ричард? Водата беше толкова тъмна и така яростно се вълнуваше, че я обхвана страх.

Шумът от трополене на копита се приближаваше, а тя не се решаваше да предприеме нищо. Обърна се, за да се огледа за Тея.

Не я видя, но чу гласове.

— Ето я, след нея — спрете я, не оставяйте да се измъкне!

Назъбена светкавица разцепи небето, за миг осветявайки местността. Сабин изплака, като разбра какво се беше случило. Тея, облечена в нейната пелерина, бягаше в обратна посока, за да отвлече вниманието на мъжете от нея и Ричард!

Сабин понечи да се втурне надолу по насипа, но чу сподавен вик на болка и след това разгневен глас.

— Глупак, ти си я убил — прегази я с коня си. И след това, след малка пауза:

— Това не е херцогинята. Ето, там до потока, това е тя!

Бързайки към спасителната река, Сабин изгуби равновесие и се подхлъзна. Двамата с Ричард се плъзнаха, но калния насип и се натъкнаха на голям камък. Ужасен, Ричард започна да плаче, а когато тя се протегна към него, усети удар и болка в крака си. Болката беше ужасна и тя разбра, че го е счупила. Макар и с мъка, успя да придърпа Ричард към себе си, закуцука към реката и влезе в ледената вода.

Ричард започна да се боричка с нея и неусетно я затегли към дъното — двамата всеки миг щяха да бъдат погълнати от тъмните и кални вълни. Сабин усети сякаш белите й дробове всеки миг ще се пръснат, но не пусна от обятията си Ричард, докато се мъчеше отново да стигне повърхността.

Когато най-накрая и двамата показаха глави над водата, Ричард отново започна борбата и тя му каза строго:

— Не ме удряй така. Просто вярвай в мен и ще видиш, че нищо лошо няма да ни се случи.

Тези думи изглежда го успокоиха и той притихна в прегръдките й.

Сабин се съсредоточи над задачата да успее да задържи и двамата над водата. От ледената вода се чувстваше като вкочанена. Освен това беше безпомощна да се справи с бързото течение, което ги отнасяше.

Изведнъж Ричард се откъсна от нея и Сабин, почти обезумяла, протегна ръце в тъмнината и успя да го сграбчи за миг, но отново го изпусна. След много усилия тя успя да го улови за ръката и го придърпа към себе си.

— Господи, помогни ми — изплака тя. — Помогни ми да спася брат си!

И като че ли в отговор на молитвата й, пред тях се изпречи плаващ дънер. С върнала се надежда, Сабин избута Ричард между себе си и него така, че да може да се облегне на дървото. Така щяха да успеят да се задържат над водата!

Тя не знаеше откъде намери сили, макар кракът силно да я болеше, но успя даже да обхване с ръце дървото. Едно поне беше сигурно — бързите води я отвеждаха надалеч, далеч от войниците на Гарет.

Сабин дочу един от тях да вика силно.

— Потънали са. Никой не може да се спаси в такава река. Да си вървим — свършихме това, за което бяхме дошли.

Сабин за миг осъзна как се беше преобърнал животът й, но сега не беше време да оплаква баща си и Тея. Трябваше да спаси брат си. Ричард се беше умълчал подозрително и тя се обърна с утешителни думи към него. Тъмнината ги беше обгърнала и Сабин като че усети приближаването на смъртта.

Не след дълго дъждът спря, облаците се разнесоха и луната огря със слабата си светлина местността. Сабин беше помолила Бог да й даде сили и изглежда Бог бе чул молитвата й — тя бе успяла да удържи Ричард над водата.

В сърцето й се надигна гняв. Щеше да живее, щеше да се спаси. Ричард също. И един ден щяха да се разплатят, това беше дълг на честта, дълг да отмъстят на Гарет Блекторн!

8

Два боядисани в ярки цветове фургона бяха спрели насред пътя. Колелото на първия от тях беше заседнало в шията, препречвайки пътя на втория.

Господин Жак дьо Баяр ругаеше на родния си френски и риташе провинилото се колело. Той беше висок човек с гърбав нос и тъмни коса и очи. Не беше красив, но притежаваше галантни обноски, което веднага биеше на очи.

— Как ще успеем да напуснем тази проклета страна, след като заради този непрестанен дъжд не можем да помръднем?

Неговата жена, Мари, седеше на мястото на кочияша, сламенорусата й коса беше полепнала по лицето. Тя призова светиите да я изпълнят с търпение и в същото време хвърли презрителен поглед към съпруга си.

— Ако беше изчакал пътищата да изсъхнат, както ти казах, Жак, сега нямаше да затънем.

Той я изгледа раздразнен.

— Мадам, ако не можете да помогнете, поне не пречете.

— Омъжила съм се за глупак и този товар трябва да мъкна през целия си живот. Защо ли те послушах, Жак? — запита тя, без да очаква да й отговорят. — Да отидем в Лондон, каза ти, там ще направим цяло състояние на сцената. Един — единствен път ни дадоха да наближим някаква сцена, когато играхме в парка срещу онзи театър.

Жак и преди беше чувал всичко това.

— Мари — каза той търпеливо, — сега не е време да ме критикуваш. Не виждаш ли, че сме затънали.

Тя изпухтя, после вдигна широкополата си шапка и си я сложи на главата, надявайки се да се предпази малко от дъжда. После продължи да мърмори.

— И какво получихме при цялата ни подготовка — порицание и пренебрежение. Не мога да повярвам, че преди да тръгнем, не си се постарал да разбереш, че англичаните не позволяват на жени да играят на сцена. Направо ни измами, само защото не си знаел, че при тях женските роли се играят от преоблечени като жени мъже. Голямо унижение си беше да ме замерят с гнили плодове. А горката Одет Броли беше нападната от побеснялата тълпа и едва се отърва жива.

— Мислиш, че не знам всичко това ли, Мари? — каза Жак и се загледа в нея, макар съзнанието му да беше ангажирано повече с фургона, отколкото с нейните непрестанни вопли. — Да не би да не бях там?

— И що за чудесна идея ще се роди в главата ти сега, Жак? Братята и сестрите Броли ни напуснаха. От цялата трупа на Баяр останахме само ти, аз и Изабел и сме безнадеждно затънали. Освен това нямаме и пари да си платим преминаването по море във Франция.

Жак не слушаше жена си.

— Трябва да завържа всичките четири коня за този фургон, за да мога да го измъкна оттук — промърмори той.

— Хм — обади се Мари, извръщайки се към втория фургон. — Защо не помолиш тази стара и побъркана Изабел Агостино да направи някаква магия и ни помогне. Жалко, че не замина с другите.

Жак не се подвеждаше от свадливия характер на жена си, защото тя всъщност беше много добра по душа. Мари беше красива жена на около тридесет години, с правилни черти и доста пълничка — точно толкова, колкото му харесваше. Той съзнаваше, че отдавна би се отказал, ако не беше тя да го насърчава — вярваше, че е голям артист и вярата й в него беше толкова силна, че и той накрая й повярва.

— Остави ме на спокойствие. Опитвам се да мисля, Мари.

Тя извърна глава към него, брадичката й трепереше.

— Няма да ти кажа нито дума повече.

Два часа по-късно те вече бяха успели да освободят фургона и да се разположат в горичката край потока — Жак беше взел решение там да изчакат изсъхването на пътя.

Късно сутринта дъждът спря и небето се изчисти, вдъхвайки им надежда. Но малко по-късно настроението на Мари отново се развали, когато започна да вали още по-силно. Огънят, който бяха запалили, започна да съска и угасна и това ги принуди да потърсят подслон във фургона.

Мари, преоблечена в суха рокля, се чувстваше нещастна, намирайки се толкова далеч от дома. Завивайки шал около главата си, тя се вгледа в съпруга си.

— Не е останало нищо друго за ядене, освен малко месо и старо сирене. Предполагам, че си дал повече от нашите запаси на братята и сестрите Броли при напускането им.

— Не искаш да си бяха тръгнали гладни, признай си, жено.

— Но как очакваш да преживеем, като сме свършили храната?

Жак се отнесе с обичайната благосклонност към критиката на жена си, защото тя беше по-здравомислещата в семейството.

— Ще помоля Изабел да отиде в селото утре и да им гадае. Ще спечели достатъчно, за да купи пресен хляб и сирене.

— Тази стара жена си мисли, че е по-добра актриса от всички нас, облечена така като циганка и карайки селяните да вярват, че вижда в бъдещето. Трябва ли още веднъж да се обърнем към нея за помощ, за да сложим поне малко храна в стомасите си? Тя ме кара да потрепервам, когато се вгледа в мен с особените си сини очи.

Жак въздъхна.

— Изабел печели по свой начин и можем само да сме й благодарни, че остана, когато другите си тръгнаха. Трябва да признаеш, че шие чудесни костюми.

— Тя остана с нас само защото няма къде да отиде и защото й позволихме да превърне един от нашите фургони в свой дом — процеди през зъби Мари.

Жак знаеше, че Мари е суеверна, макар тя да се стараеше да го прикрива, че се страхува от Изабел, която беше седма дъщеря на седма дъщеря. Мари вярваше, че именно затова Изабел е била избрана.

— Ако искаш тя да напусне, кажи й.

Жак се усмихна предварително на думите, които се приготви да изрече.

— Просто не ми се иска да видя как дяволските й очи се впиват в мен.

Мари потрепери.

— Няма аз да й кажа, че трябва да напусне.

— Страхуваш ли се? — запита той закачливо. Мари погледна крадешком зад рамото си, страхувайки се Изабел да не е чула разговора им.

— Тя ще остане с нас само докато се върнем във Франция. Не ме интересува колко изкусна шивачка е, искам да си отиде.

Мари отвори вратата на фургона, за да погледне навън.

— Виж, тази побъркана стара жена даже не се е подслонила заради дъжда във фургона си.

Изабел беше подпъхнала края на дебелата си вълнена пола в колана и се беше навела да топне каната си в потока. Не й харесваше Англия с постоянния дъжд и влагата. Никоя страна не можеше да се сравни със страната, в която се беше родила — топлата златна Италия. Все пак колкото повече години минаваха, толкова по-малко си спомняше за родината си. Можеше и никога да не се завърне там, макар това, което я беше накарало да я напусне, едва ли вече беше от значение. Дълги години тя беше бродила без цел, наемайки се, където и да е на работа, но без да може да нарече някакво място свой дом — преди да срещне Жак и Мари.

Тя бавно се изправи, гледайки към буйната река. Миналата нощ се беше разразила силна буря, изтръгвала дървета с корените. Отломки от тях се носеха във водата и Изабел се загледа в един дънер — там имаше нещо по-особено, сякаш човек се беше прислонил към него. Сега, като дойде по-близо, тя видя, че са двама, и при това единият съвсем малко дете!

Изабел изобщо не се забави с реакцията и призова със силен глас Жак, в същото време се затича покрай реката, не изпускайки дънера от погледа си.

— Елате веднага! Бързо, Жак. Тук имат нужда от помощ. Бързо!

Жак, усещайки спешността на призива на Изабел, се втурна извън фургона и увлече и Мари.

— Там — сочеше Изабел, — виждате ли ги? Въпреки че осъзнаваше опасността, Жак се хвърли в буйната река и с уверен замах се насочи към дънера. Мари тичаше по брега, чупейки ръце.

— Глупак! Ще потънеш и какво ще стане с мен — сама и без приятели в Англия, без надежда да се прибера у дома? Веднага излизай оттам, чуваш ли, веднага!

Изабел забеляза, че Жак трудно се справя с момичето, така че и тя се хвърли в реката и заплува, за да му помогне, дебелите й дрехи за малко да я повлекат към дъното.

Сабин беше почти в безсъзнание и отдавна беше престанала да усеща ръцете и краката си, но някак си успяваше да задържи брат си и себе си върху дънера.

Ричард, объркан и неразбиращ какво става, плачеше от часове. Точно преди да се развидели, той беше притихнал и Изабел се изплаши да не е изгубил съзнание.

Сабин не знаеше колко още ще може да придържа брат си — чувстваше се толкова изтощена. Вече си мислеше, че всичките й сили са се изчерпали, точно преди да се появи мъжът и да се опита да отнеме Ричард от нея. Когато той се опита да разтвори ръката й, с която се беше хванала за дънера, тя се залови още по-здраво за дървото и го отблъсна. В него Сабин виждаше враг един от хората на Гарет, и беше решена да не му даде Ричард.

Изабел доплува до Жак и хвана момичето за ръцете.

— Ние искаме да ви помогнем — изрече тя на френски.

Изведнъж Сабин почувства успокоение, защото мъжът също й проговори на френски. Тя разсъди, че не е възможно преследвачите й да говорят този език.

— Не се борете с мен — каза й Жак, — иначе всички ще потънем.

Сабин, твърде слаба, за да протестира, беше принудена да предаде Ричард на жената и веднага след това изгуби съзнание, сякаш пропадна в дълбока дупка. Последната й мисъл беше, че след като беше издържала дотук, изглежда сега потъваше.

Жак доплува до брега и понесе момичето на ръце. Тялото й беше толкова студено, че той не беше сигурен дали все още е жива.

Изабел носеше момчето. Тя забеляза как гърдите му се надигат и спадат — жив беше.

— Първо, трябва да ги стоплим — каза тя с нетърпящ възражения глас. — Нека да ги внесем в моя фургон и там ще направя, каквото трябва.

Тя се извърна към Мари.

— Затопли няколко камъка и ги увий в по-дебел плат.

След като Жак положи момичето на леглото, тя каза:

— Донеси ми нещо топло за пиене. Сигурно ще можеш да направиш топъл бульон, ако свариш месото.

Без да задават въпроси, Мари и Жак се запътиха да изпълнят нарежданията й.

Едва след като съблякоха момичето и момчето, увиха ги в затоплени завивки, сложиха затоплените камъни на краката им и се постараха да налеят колкото се може повече топъл бульон в гърлата им, Изабел можа да си отдъхне.

— Направих, каквото трябваше, докато не разберем от какво друго се нуждаят. Сега просто трябва да поспят.

— Не може да бъде — започна да се оплаква Мари с поглед към пребледнялото момиче. — Още две гърла за изхранване.

Изабел се извърна към нея.

— Не мисля, че са в състояние да поглъщат огромни количества храна.

Мари се обърна към вратата, кимайки в знак на съгласие, като се чувстваше засрамена заради избухването си.

На следващия ден, когато Сабин се събуди, слънцето вече беше високо в небето. Чувстваше се добре, приятна топлина се разливаше по тялото й. Само много й се спеше. Когато се опита да се раздвижи, остра болка в крака я преряза, сякаш някой беше допрял там горещ ръжен, и тя изстена.

— Спи, малка моя — прозвуча нечий успокоителен глас на френски, напомнящ й за майка й. — Имаш нужда от сън.

Сабин беше твърде слаба, за да протестира. Всяко мускулче по тялото й я болеше. Тя въздъхна и отново потъна в прекрасната топла забрава.

Мари поклати глава.

— Няма съмнение, искали са да прекосят реката и течението ги е отнесло. Светът е пълен с глупци.

Изабел взе на ръце току-що събудилото се момче. То премигна няколко пъти, след това се усмихна. После, за изненада и на двете, протегна ръчички към Мари.

Мари го взе в своите ръце и в очите й се появи по-меко изражение, когато момчето положи главичка на рамото й.

— Това дете е чаровник — призна тя.

После прехвърли поглед от момчето на момичето.

— Изглежда тя му е майка.

— Доста си приличат, но не вярвам да му е майка — обади се Изабел. — Твърде млада е.

— Разбира се, че му е майка. Сигурно са от някое от близките села.

— А аз не мисля така.

Изабел леко повдигна ръката на Сабин — ясно си личеше, че е нежна и бяла, въпреки драскотините и раните.

— Това не е ръка на селянка. Това е ръка на дама. Виждаш ли пръстена с герб на пръста й.

Мари отсече рязко.

— Ти все знаеш всичко.

Изабел само потръпна.

— Зная само, че са в беда.

И тя посочи с пръст момичето.

— Трябва да сляза в селото и да се опитам да разбера нещо за нея и детето.

Мари притисна момчето и му се усмихна.

— Отиди, щом трябва, но не говори много, не казвай на никого къде са. Не бих искала някой съдия да започне да ми се мотае тук.

Изабел подгъна завивката около главата на момичето.

— Не се безпокой. Само ще гледам и слушам.

Сабин се събуди и бавно завъртя глава. В началото виждаше замъглено, но постепенно започна да забелязва къде се намира. Що за стая беше това? Малка и тясна, и леглото й беше много тясно и неравно. Навсякъде бяха окачени ярки костюми от минали епохи. Само след миг размисъл тя разбра, че трябва да се намира във фургон. Изправи се внезапно и протегна ръка.

— Ричард, къде си? — извика тя като обезумяла.

Приятен глас й проговори на родния език на майка й.

— Значи името му е Ричард. Ние се запознахме с него, докато ти спеше, но той все отказваше да ни каже името си.

Сабин протегна ръце да вземе брат си и възрастната жена й го подаде. После, без да съзнава, проговори също на френски.

— Ако сте навредили с нещо на брат ми, няма да ви го простя.

Жената се усмихна широко, даже зъбите й се бялнаха.

— Аз не правя нищо лошо на децата. По-скоро ти си го изложила на опасност, не аз.

Сабин внимателно огледа Ричард, прокарвайки пръсти по тялото му. Той захихика и притисна буза в нейната.

— Изглежда изобщо не е пострадал.

Когато отново погледна към жената, в очите й се четеше признателност.

— Вие сте ни спасили живота.

— Жак е силен плувец. Аз просто му помогнах, малка моя.

— О — възкликна Сабин и се почувства засрамена. — Моля да ме извините, ако съм се проявила като неблагодарница. Благодаря ви за всичко, което сте направила.

Сабин остана загледана в леко избледнялото синьо на очите й. Лицето на жената беше покрито с бръчки, ръцете й бяха слаби и възлести — момичето все още изпитваше страх от нея.

— Може ли да узная името ви?

— Аз съм Изабел Агостино. Всички ме наричат само Изабел.

— Това е италианско име, мадам, а вие говорите френски.

— Ти си англичанка и говориш френски като истинска французойка — припомни й Изабел. — Наистина, аз съм италианка, родена съм в едно малко, вечно огрявано от слънцето селце на морския бряг. Но това беше толкова отдавна, а и никога не говоря за онова време.

— Мадам, не зная колко още дълго щях да успея да се задържа за онзи дънер. Къде е господинът, който спаси брат ми и мен, за да му благодаря?

— Жак ли? Ще се видите по-късно. А сега ми разкажи за семейството си, така че да можем да ви върнем при тях. Сигурно са обезумели от мъха.

Сабин се изпълни със страх. В безпокойството си тя се опита да стане от леглото, но изстена от болка и падна назад, дишайки тежко. След като болката поутихна, тя се надигна — в погледа й се четеше ужас.

— Трябва веднага да си тръгнем.

Изабел присви очи.

— Може би бягате от нещо… или някого, така ли?

— Не бих могла да ви кажа повече. Просто трябва да бягаме, за да не ни открият.

— Няма да стигнете далеч в твоето състояние. Съмнявам се и че ще можеш да ходиш. Досега не бях забелязала, че си толкова сериозно наранена.

Сабин се опита да свали крака си на земята, но изстена отново и се повали назад върху леглото. На лицето на Изабел се изписа притеснение.

— Трябва да поговоря с Жак и пак ще се върна. Мисля, че кракът ти е счупен и трябва веднага да се оправи.

Изабел не знаеше какво беше причинило притеснението на момичето, но разбираше, че бедното създание не се преструва и изпитва истински страх.

Поуморилият се Ричард се сви до Сабин и заспа, докато тя чакаше връщането на Изабел. Инстинктът й за самосъхранение й повеляваше да грабне Ричард и да избяга, тъй като все още се намираха твърде близо до замъка Уудбридж и тя не се чувстваше достатъчно защитена. Но жената беше права — нямаше да стигне далеч в нейното състояние. Как да помогне на Ричард, след като и на себе си не може да помогне?

Не след дълго Изабел се върна, придружена от двама души — един усмихнат мъж и една жена, която я гледаше с явно недоверие.

Мъжът й каза с любезен тон:

— Изабел ми съобщи, че кракът ти по всяка вероятност е счупен.

— Моля се да не се окаже така — каза Сабин. — Като по-малка вече съм го чупила и оттогава ме наболява ежедневно. Не бих искала отново да преживея същата болка.

Изабел в това време сипваше вода в чаша с някакъв жълт прах, после я подаде на Сабин.

— След като изпиеш това, болката ти ще намалее.

Без колебание Сабин изпи на един дъх горчивата течност, надявайки се възрастната жена да й е казала истината. Почти незабавно усети да я наляга сън и скоро очите й се затвориха.

Изабел надигна роклята на Сабин, откри глезена й и при вида му от устата й се отрони:

— Кой ли касапин се е постарал така над нея? Наистина си е чупила крака и преди, но не е бил наместен добре. Доста трябва да е накуцвала. Надявам се, че ще мога да оправя стореното. Веднъж излекувах един кон със счупен крак, сигурно ще се справя и с нейния.

Жак като че беше изпълнен със съмнения, но само за миг. Устните му потръпнаха и се разтеглиха в усмивка.

— С един кон е свършено, ако му се счупи крак. Никога не съм чувал някога такъв кон да е бил излекуван. Но щом като си направила това, съвсем сигурно е, че ще успееш и при това момиче.

Изабел се втренчи в момичето.

— Винаги говоря истината.

— Всичко, каквото трябва, направи, Изабел, за да помогнеш на момичето. Няма време да извикаме лекар от селото, пък и не вярвам, че ще дойде при нас, колкото и настоятелно да го молим.

— Не ни трябва лекар, но ще ми е нужна помощта ти, Жак, защото вече не съм толкова силна, както едно време.

Французинът вярваше на възрастната жена, защото често беше свидетел на лечителските й умения. Който и да е от неговата трупа да се разболееше, винаги търсеше Изабел за лечение.

— Само ми кажи какво да правя.

— Първо, ще са ми нужни четири парчета дърво, но да не са от тези, които лесно могат да се счупят. После ще искам да дръпнеш силно крака й — кога точно, ще те предупредя. След като го направиш, ще трябва здраво да го придържаш в същото положение, докато аз направя останалото. Предупреждавам те, че макар да е изпило лекарството, момичето може да изпита силна болка. Така че изобщо не обръщай внимание на това, което прави тя, най-важното е да направиш това, което ти казах. Не отслабвай хватката си — дръж я здраво през цялото време.

Мари дьо Баяр, която досега беше само наблюдател, протегна ръце към Ричард и го взе в прегръдките си.

— Ще го взема оттук, да не би да се развълнува от това, което ще става сега.

След като жена му излезе, Жак с малко тъжна усмивка се обърна към Изабел.

— Мари изобщо не е безсърдечен човек, както всеки би си помислил. Това дете напълно я разчувства.

— Често съм съзирала копнеж в очите на Мари, докато наблюдава деца как си играят.

Жак обичаше децата и най-искрено съжаляваше, че с жена му никога не бяха имали свои.

— Отивам да потърся дървени парчета, след това ще ми кажеш как да направим шината — предупреди той Изабел.

Сабин преживяваше отново кошмара от изминалата нощ. Бягаше, опитваше се да спаси Ричард, а преследвачите й почти ги настигаха. После падаше, сякаш някой я беше ударил с горещ ръжен през крака.

Жак обхвана крака на момичето в здрава хватка.

— Кажи ми кога да дърпам — каза той.

— Сега! Силно!

Сабин чу нечий вик, не осъзнавайки, че вика тя. Над нея се спусна тъмнина, но тя не успя да пропъди прииждащата на вълни болка.

Изабел разположи дъсчиците около ранения крак на Сабин и го привърза здраво с ивици от ленен плат. После отстъпи назад и сбърчи вежди.

— Направих, каквото можах.

— Дали е достатъчно?

— Хубаво е, че кракът й се е счупил точно на същото място, както и преди. Тя или ще върви, без изобщо да куца, или завинаги ще остане инвалид и ще изпитва болка, а това ще бъде много жалко. Имам чувството, че това дете е изпитвало много по-голяма болка. Сега тя е в ръцете на Бог.

9

Веднага след дръзкото нападение над замъка Уудбридж се разнесоха слухове и страх скова близкото село, носещо същото име. Много от селяните бяха сигурни, че се задава нова война, защото херцог Балмро беше нападнал граф Уудбридж.

Два дни след нападението, тъкмо когато в Уайтхол крал Чарлз разговаряше с Уилям Лод, бивш епископ на Лондон, наскоро избран за архиепископ на Кентърбъри, беше допуснат вестител.

Кралят изчете посланието, после се извърна към архиепископа и му го подаде.

— Това е нелепо! Няма да допусна подобна жестокост по отношение на моите благородници.

Архиепископът не можеше да повярва на очите си.

— Лорд Уудбридж е мъртъв, а децата му навярно са били постигнати от същата съдба. Това е непростимо.

Кралят се извърна към младия вестител.

— Тук се съобщава, че нападението е извършено от хора, носещи цветовете на херцог Балмро. Можете ли да потвърдите това?

— Мога и потвърждавам, ваше величество.

Вестителят раздипли пред краля опръскан с кръв синьо — бял жакет.

— Беше свален от мъртвото тяло на един от нападателите. Ясно се вижда, господарю, фамилният герб на херцог Балмро — дракон в полет.

Крал Чарлз разгледа уличаващата херцога дреха и отпрати младежа.

— Сега сте свободен. По-късно ще ви повикам, за да ви предам послание за село Уудбридж. Ще уверя обитателите му, че ще се отнеса към този случай с подобаващо внимание и докато той не получи своето разрешение, ще изпратя войници да ги охраняват.

Червената дреха на архиепископа докосна пода, щом като той се изправи.

— Не мога да повярвам, че херцогът е способен да извърши такова зверство. Той е мъж на честта, също като баща си.

— Признавам, че извършеното изобщо не би могло да се свърже с името на Гарет. От друга страна, дали е възможно един човек да се познава истински? Кой би могъл да каже, дали внезапна лудост не би могла да накара някой да се реши на такава крайност?

Очите на краля гневно се присвиха.

— Трябва да се изпратят войници в замъка Улфтън, и да задържат Гарет Блекторн. И да се инструктират да го доведат в Лондон, където незабавно да бъде затворен в Тауър.

Архиепископът се изравни с него.

— Ваше величество, вероятно разбирате колко козове против вас ще даде в ръцете на враговете ви този инцидент и как ще започнат още по-яростно да насъскват хората против вас.

— Естествено, че разбирам! Ще направя всичко възможно, за да дам удовлетворение на поддръжниците на лорд Уудбридж. Независимо дали Гарет Блекторн е виновен или невинен, ще сложа главата му на дръвника за назидание на всички! Някой трябва да понесе наказание за това зверство и това няма да бъде короната!

Гарет се намираше в къщичката, прилепена от вътрешната страна на портата на замъка и говореше с капитана на стражите, когато майка му се втурна към него с пребледняло лице и изпълнени с безпокойство очи.

— Трябва веднага да говоря с теб по дело от голяма важност — каза тя.

Гарет освободи капитан Баркли само с едно кимване, после се извърна към майка си.

— Изглеждаш ми много разтревожена. Разкажи ми какво те е разстроило.

Адриен Блекторн стоеше пред него, притискайки ръце в молитвена поза, толкова силно, че кокалчетата й побеляха. Тя беше нисичка жена, която едва стигаше до раменете на сина си, а някога черната й коса се подаваше изпод шапката й.

— Толкова е ужасно за възприемане.

Тя потрепери.

— Даже и сега не мога да го проумея. Бедното малко момиче изживя толкова много мъка в живота си.

Гарет я сграбчи за ръцете, опитвайки се да я успокои.

— За какво малко момиче говориш?

— О, Гарет, толкова е ужасно.

Тя си пое дълбоко дъх, преди да продължи.

— Замъкът Уудбридж е бил нападнат.

Тя замълча за миг, неспособна да продължи.

— Лорд Уудбридж… е бил убит и се предполага, че Сабин и малкият й брат са били постигнати от същата участ, макар никой да не е открил досега телата им.

Сърцето му се сви.

— Кой се е осмелил да постъпи по този начин?

Вдовстващата херцогиня потърси погледа му и изрече с неохота поредната лоша новина.

— Сине мой, говори се, че това нападение е било ръководено от теб.

Сега гневът на Гарет изби в ярост.

— Кой ми е отправил това обвинение? Нека да ми излезе насреща и да му докажа, че не е нищо, освен мерзавец.

Адриен положи ръка на рамото на сина си.

— Не са ми известни повече подробности. Казвам ти само онова, което ми разказа братовчед ти Кортланд. Той е бил в съседно на замъка имение, когато целият този ужас се е случил. Каза още, че всички от село Уудбридж са гневни и ще искат живота ти.

Гарет не можеше да повярва на чутото.

— Къде е Кортланд, ще го науча какво е да се цапа името ми.

— Молих го настоятелно лично да ти съобщи всичко това, но той ми обясни, че е изпреварил с час кралските войници, изпратени да те задържат. Поиска от мен да ти кажа също за съкрушителното доказателство срещу теб — нападателите на замъка са били облечени в нашите цветове. Кортланд настоява ти да напуснеш колкото се може по-бързо замъка Улфтън и да се скриеш така, че никой да не може да те открие, преди истината да излезе наяве. Каза, че веднага потегля към краля, за да моли за снизхождение.

С махване на ръка Гарет, като че пропъди предложенията на Кортланд.

— Не зная какво Кортланд си въобразява, че ще постигне. Кралят изобщо няма да иска да изслуша и една негова дума, той даже не го познава.

— Това е вярно, но съм съгласна, че е по-добре да се скриеш. Кой знае какво им е наредено?

— Един Блекторн никога не бяга и не се крие като страхливец — изрече мрачно Гарет. — Сабин беше моя съпруга, затова мой дълг е да открия кой е извършил тази мерзост и се опитва да обвини мен за това. Ще отида при краля — той ще ме изслуша.

Очите на майка му се изпълниха със страх.

— Не, Гарет! Не се знае в каква беда можеш да изпаднеш.

— Не се страхувай, майко. След като разговарям с краля, той ще се съгласи с мен, че е нужно да замина за Уудбридж и да открия истината.

Адриен беше разбрала, че щом Гарет вземе решение как да постъпи, нищо не е в състояние да го отклони от избраната посока.

— Тогава и аз идвам с теб. Негово величество сигурно ще ме приеме.

— Не, майко. Ще трябва да избягвам главните пътища и ще се наложи да избера по-неудобни пътеки. Пътуването ще бъде твърде изнурително и опасно за теб. Бих предпочел да си в безопасност тук.

Тя вдигна високо брадичка и се запъти към вратата.

— Все още мога да яздя по най-добрия начин, Гарет. Няма да остана тук и да се притеснявам какво ли става с теб. Ела, трябва да успеем да тръгнем, преди войниците да са дошли.

Не след дълго Гарет и майка му излязоха яздейки през отворената порта на замъка Улфтън. Нито той, нито тя водеха със себе си личните си прислужници, защото искаха колкото се може по-бързо да се придвижат до Лондон. Вместо да се придържат към главния път, те препуснаха направо през нивята, пестейки време по този начин и избягвайки среща с войниците.

Отначало Гарет се безпокоеше за майка си, но тя яздеше наравно с него. Даже той пръв предложи да си починат за кратко, но тя беше тази, която го убеди, че е по-добре да продължат.

Заедно със спускането на нощта започна и да вали, а те продължаваха да яздят. След полунощ дъждът спря, облаците се разсеяха и луната заискри по натежалите от влага треви и листа.

Гарет имаше достатъчно време за размисъл, но все още случилото се в замъка Уудбридж оставаше загадка за него. Усещаше тежест в сърцето си, щом в мислите му се настанеше Сабин. Скоро трябваше да дойде да живее в неговия дом и вероятно щеше да сподели и леглото си с него. Тя трябваше да роди следващото поколение Блекторн, но вместо това сигурно беше мъртва.

Той хвърли поглед към майка си и забеляза, че умората е изострила чертите на лицето й.

— Виждам светлините на някакво село точно пред нас. Ще отдъхнем там — настоя той.

Майка му само леко кимна.

— Не можем да се появим пред краля в нашето състояние — прашни и уморени. Ще поспим няколко часа, ще се освежим и ще поемем на път едва тогава.

На следващата сутрин, много преди слънцето да изгрее, Гарет и майка му отново потеглиха за Лондон. По обяд вече бяха в покрайнините на града. Майка и син се спогледаха притеснено — не бяха сигурни какво можеше да се случи с Гарет, щом се изправеше пред краля.

Стигнаха до двореца без проблеми, но когато помолиха за аудиенция при краля, Гарет веднага беше задържан от кралската стража и въпреки протестите на майка си бе отведен в Тауър.

На вдовстващата херцогиня беше позволено да влезе в замъка, след което беше отведена в същите покои, които бяха обитавали със съпруга си в по-щастливи времена. Беше й казано, че кралят ще я приеме, когато той пожелае това.

В Тауър Гарет стоеше пред един преграден с решетки прозорец, загледан във вътрешния двор долу. Макар да го бяха настанили в добре мебелирани покои, там беше влажно и мрачно. Страж с отблъскваща външност му беше съобщил, че точно в тези покои са били настанявани много благородници, включително и самата кралица Мария Шотландска, преди да бъде обезглавена. Мисълта за честта, която му оказваха, не би могла да му вдъхне ни най-малко спокойствие.

Той ежедневно изпращаше послания до краля, но отговор така и не получаваше. Отнасяха се с него като с престъпник и му отказваха правото да се защити. Той отчаяно се стремеше да научи какво става извън Тауър, но сякаш нарочно го държаха в изолация. Като го отблъскваше, кралят даваше възможност на истинските извършители да заличат следите си.

След като беше прекарал три седмици в Тауър, на Гарет беше връчено писмо от майка му. Беше отпреди една седмица и в него пишеше, че тя скоро ще бъде приета от краля. Призоваваше Гарет да не се отчайва. Той беше невинен и тя беше сигурна, че ще го оправдаят.

Той изпита мъка по Сабин, притвори очи и от устните му се отрони клетва:

— Не можах да те защитя, докато беше жива, Сабин. Но ще отмъстя за смъртта ти — кълна се в това!

10

Сабин се мяташе ту на една, ту на друга страна, хапейки устни в старанието си да не вика. Защо тази Изабел й причиняваше такава болка?

— Моля ви, престанете — простена тя. — Не докосвайте крака ми повече. Оставете ме!

Ако Сабин надникнеше в очите на Изабел, щеше да съзре там съчувствие.

— Трябва да го направя, ако искаш кракът ти да заздравее, малка моя.

Сабин отблъсна ръката на Изабел.

— Никой не ме е измъчвал така, когато счупих за пръв път крака си. Макар костта да беше пробила кожата ми, болката не беше толкова страшна.

— Който и да се е занимавал с вас тогава, може да се каже, че е бил повече касапин, отколкото лекар — отговори Изабел доста надменно. — Не ми се иска да ти причинявам болка, и ако не беше необходимо, нямаше да правя всичко това.

Изабел беше по-скоро висока за жена и беше трудно да се отгатне възрастта й. Косата й беше доста прошарена и тя я беше сплела на дълга плитка, както винаги впрочем. Синьото на очите й беше толкова избледняло, че понякога се сливаше с бялото. В този миг в погледа й се четеше решимост.

— Защо трябва да ме измъчвате така?

Изабел стана от столчето и улови Сабин за ръката, задържайки я в своята.

— Ти ще решиш дали ще можеш да издържиш на болката. Само това ще ти кажа — ако разтеглям крака и ти масажирам мускулите ти по два пъти на ден, твърде е вероятно кракът ти да заздравее правилно и ти да не останеш инвалид.

Сабин се страхуваше да се надява, сигурно беше нещо не разбрала.

— Искате да ми кажете, че няма повече да куцам ли?

— За това не мога да бъда съвсем сигурна. Но ако ми се довериш, ще се опитам да ти помогна.

Сабин се поколеба за миг.

— Вярвам ти.

— Тогава трябва да ми кажеш решаваш ли се да изтърпиш болката.

— Не помня ден без болка от много дълго време. Щом трябва, ще издържа.

— Да продължавам ли?

Сабин облиза сухите си устни, преди да отговори:

— Да, използвайте всичките си умения.

— Никой няма да се сърди, ако крещиш.

Тя кимна, щом Изабел започна да стяга шината. Болката беше толкова непоносима, че Сабин наистина изкрещя и после загуби съзнание.

Три седмици минаха и пътищата все още не бяха в такова състояние, че по тях да преминат тежките фургони. Валеше всеки ден и това караше Мари да се чувства още по-нещастна и да става още по-раздразнителна. Изглежда само присъствието на Ричард можеше да я успокои.

Клонеше към залез, когато Сабин се разположи край гаснещия огън. Около раменете си беше наметнала завивка, а болният й крак беше качен на столче. Времето застудяваше — белег, че зимата съвсем скоро ще дойде и по тия краища.

Сабин наблюдаваше как Мари дьо Баяр люлее седналия на коляното й Ричард, докато му пееше някаква френска детска песничка.

Изабел пък наблюдаваше Сабин, както винаги изпитателно и търсещо, като че искаше да се добере до най-дълбоко пазените в съзнанието на момичето тайни.

Старата жена взе едно столче и приседна до Сабин.

— Днес си позволих да посетя най-близкото село до Уудбридж. Много хора са изплашени там, а някои даже си и поплакват.

Сабин се загледа в огъня, изплашена да срещне погледа на Изабел.

— Това засяга ли ме?

— Смесих се с тълпата, предсказвах бъдещата съдба на тези, които можеха да платят и съм сигурна, че притесненията им пряко те засягат.

Сабин се опита да промени темата.

— Наистина ли можете да предсказвате бъдещето?

— Не повече от теб — отговори честно Изабел. — Но отдавна съм научила, че хората плащат, ако им кажеш това, което искат да чуят. Те негодуват и отказват да платят, щом чуят лоши новини, така че аз винаги предсказвам добра съдба и голяма любов. Не е толкова важно какво говоря, защото отдавна ще съм заминала, преди да разберат, че не съм им казала истината.

Сабин не се въздържа и се разсмя.

— Колко сте хитра!

Изабел се усмихна и бръчките около устните й за миг като че изчезнаха.

— По всяка вероятност. Може би само се преструвам на хитра.

Сабин сви крака си и после го опъна в посока към огъня. Макар все още да чувстваше болка, Изабел я извеждаше навън, веднъж сутрин и още веднъж вечер, и я караше да върви. Момичето усещаше, че силите му се възвръщат.

— Сабин, не искаш ли да узнаеш какво научих за онези хора от замъка? — попита Изабел.

Една сълза се търкулна по бузата на Сабин.

— Зная какво е станало с тях — аз бях там.

Изабел кимна.

— Бях сигурна.

Сабин вдигна очи към Изабел.

— Чу ли за… каза ли ти някой какво се е случило с лорд Уудбридж?

Изабел се наведе и разбърка с една пръчка огъня, побутвайки тлеещите въглени към пламъците, които като че лизваха дъното на гърнето, провесено над тях.

— Хората си шепнеха, че лордът е бил убит най-коварно.

Сабин изтри сълзите си с ръкава на роклята си.

— Значи е мъртъв?

— Да. Бил е погребан, докато беше в безсъзнание заради треската. Било е изпратено послание, в което се казва, че многобройните приятели и поддръжници на лорда ще поемат защитата на замъка и селото. Даже и кралят изпратил войници.

Сабин се загледа във врящото в гърнето ядене. Нямаше да плаче — не биваше да плаче.

— Нищо друго ли няма да ми кажете?

— Чух също, че селяните разчистват дърветата и камъните, донесени от придошлата река, с надежда да открият сина и дъщерята на лорда. Всички се опасяват, че са потънали. Хората искат да открият телата им, за да ги погребат както подобава. Изглежда, че това семейство Уудбридж е било много уважавано.

Сабин вдигна поглед към Изабел и съзря съжаление в очите й.

— Вие знаете коя съм аз, не отричайте.

— Вие сте дъщерята на лорда, а Ричард му е син. От това, което разбрах, май трябва да го наричам лорд Ричард, а вас херцогиня, нали така?

Страхът отново завладя съзнанието на Сабин.

— Не, моля ви, не използвайте тези титли, когато се обръщате към мен или брат ми. Казала ли сте на някого за нас?

— Само предсказвах бъдещето на тези, които ми плащаха. Никой не ме попита дали не знам нещо за вас и детето, а и аз не си предложих услугите.

— Не разбирам защо се случи всичко това — каза Сабин и очите й отново се напълниха със сълзи.

Изабел отново се обади, като не откъсваше внимателния си поглед от нея:

— Чух също да казват, че съпругът на херцогинята е главният подбудител за нападението.

Сабин скри лице зад треперещите си ръце.

— Мисля, че това е истина. И ако Гарет Блекторн е извършил всичко това, то значи, че все още ни търси. Ричард и аз трябва да се отдалечим оттук, преди да ни е открил.

— Не можеш да стигнеш далеч с този крак — каза твърдо Изабел. — Няма да ти позволя да прекъснеш лечението.

Сабин притвори очи.

— За нас няма връщане назад. Не съм виждала лицата на моите врагове и не зная на кого да вярвам.

— Можеш да се довериш на Жак и Мари, също и на мен. Вие ще дойдете, предполагам, с нас във Франция, където ще бъдете на сигурно място.

Очите на Изабел като че присветнаха.

— Когато някой има врагове, трябва да е особено проницателен.

— Моят враг е много влиятелен, повече, отколкото можете да си представите. Може да се каже, че е дясна ръка на краля. След като разполага с такава власт, той ще ме открие и отвъд Ламанша.

— Всеки си има някаква слабост, и Гарет Блекторн също. Позволи му да си мисли, че си потънала, а в същото време ела с нас във Франция. Един ден, когато пораснеш и станеш по-силна, ще се изправиш срещу него — но този ден все още е много далеч.

Сабин сведе глава.

— Господин и госпожа Дьо Баяр знаят ли кои сме ние?

— Нищо не са ми казали, но мисля, че са отгатнали истината. Ще ги попитам дали може да дойдете с нас. Вярвам, че ще се съгласят.

— Аз съм само в тежест на семейство Дьо Баяр и с нищо не допринасям за изхранването ни.

Сабин вдигна ръка и докосна златната верижка на врата си.

— Този медальон ми е от майка ми, мисля, че е много скъп. Бихте могли да го продадете, когато се отдалечим достатъчно от село Уудбридж. Сигурно доста хора там са виждали медальона около шията на майка ми и ще го разпознаят.

После Сабин протегна ръка към Изабел.

— Имам също и пръстена, даден ми от моя… съпруг в деня на сватбата ни. Опасявам се обаче, че в Англия няма как да го продадем, защото всеки ще разпознае дракона в полет на семейство Блекторн. Може би много малко хора няма да го разпознаят.

— Защо не си свалила досега този пръстен?

— Аз… аз не зная. Може би го нося все още, за да ми напомня, че мъжът, който ми го е дал, заслужава само презрение.

Изабел покри с ръка ръката на Сабин.

— Задръж и двете засега. Може по-късно да имаме нужда от тях.

Сабин се загледа към госпожа Дьо Баяр, която все още люлееше Ричард на коляното си.

— Ако някой се възпротиви на нашето идване във Франция, мисля, че ще бъде госпожата.

— Не мисля така. Мари не ще иска да се раздели с брат ти, защото доста се привърза към него.

— Франция — изрече с треперлив глас Сабин. — Винаги съм искала да посетя родината на майка си, но не и като бегълка.

Изабел улови ръката на Сабин, обгърна я, вдигна я към очите си и се загледа задълго в дланта й.

— Франция ще се отнесе благосклонно към теб. Ти ще станеш много известна.

Сабин се усмихна.

— Значи, изпробвате хитростите си и пред мен? Не казахте ли преди малко, че казвате на хората само това, което искат да чуят.

Изабел отново разрови огъня с пръчката и се загледа в летящите искри около пламъка.

— Понякога истината предизвиква доста съмнения у скептика, но въпреки това си остава истина.

Сабин докосна Изабел по рамото.

— Не зная накъде ще ме изведе моят път, но зная със сигурност, че има хора, които искат да навредят на мен и на брат ми. Не мисля, че ще постъпя честно, ако ще тръгвам с вас за Франция, да не предупредя семейство Дьо Баяр за опасността, която ще ги дебне, щом ми помагат.

Колкото повече Изабел опознаваше Сабин, толкова повече я харесваше.

Момичето беше изплашено и не знаеше към кого да се обърне за помощ, но притежаваше достойнство и не искаше да причини нещастие на други хора.

— Ела, ще те подкрепям до фургона.

Сабин се облегна с цялата си тежест на Изабел. След като влязоха във фургона, тя се отпусна върху леглото, после Изабел вдигна крака й и подпъхна под него малка възглавничка.

— Още си много млада, Сабин. Скоро ще направиш първата стъпка към бъдещето си — с много болка, но това скоро ще премине.

— Вие не говорите за крака ми, нали?

— Говоря за душата ти. Ти притежаваш смелост и тя ще те преведе през много трудности.

— Не мисля, че съм смела.

Сабин се загледа за миг в пръстена, преди да го снеме от пръста си.

— Не е необходимо повече този пръстен да ми напомня, че злото често се явява предрешено като добро. Как може същият мъж, който ме държа в прегръдките си, докато плачех за майка си, да иска да отнеме моя живот и живота на брат ми?

— Бъди смела, малка моя. Утре пътищата ще са изсъхнали достатъчно, за да се отправим на път.

— Изабел, вие приютихте Ричард и мен във вашия фургон, настанихте ни в постелята си, а вие спите на пода. Как ще можем да ви се отплатим за добрината?

— Добрината винаги се възвръща. Веднъж някой и на мен помогна, когато имах най-голяма нужда.

— Кой, Изабел?

— Семейство Дьо Баяр.

Сабин се загледа в ръката, от която беше свалила пръстена на Гарет, пожела си да се беше осмелила да го изхвърли през прозореца, но само като си го представи, нещо в нея се възпротиви. Вместо това тя стисна ръката си в юмрук, толкова силно, че пръстенът се впи в дланта й.

— Яд ме е, че бях принудена да напусна собствения си дом. Искам да отида при съпруга ми и… и да забия нож в подлото му сърце.

— Сега трябва да се справиш с мъката, а по-късно, като станеш по-силна, ще успееш да се справиш и с гнева си. Бих могла да ти кажа още, че желанието за отмъщение е разрушително и често пъти наврежда на напълно невинните.

Старата жена се приближи до вратата.

— Отивам да говоря с Мари и Жак, после се връщам и ще доведа Ричард.

Щом Изабел излезе, Сабин не издържа и се разплака.

— О, маман, болката в крака не може да се сравни с болката, която засегна сърцето ми. Какво да правя, какво да правя?

Мари дьо Баяр все още седеше пред вратата на техния фургон с Ричард в скута й, а Жак прибираше нещата им вътре.

— Ще отведа Ричард при сестра му — каза Изабел и протегна ръце към момчето. — Много ще ми липсват, когато утре си тръгнем оттук.

Мари инстинктивно притисна Ричард към себе си, сякаш да го защити.

— Какво говориш, жено? Тези две деца идват с нас.

— Просто предположих, че ще предпочетеш да не се главоболиш с тях и да ги оставиш да си отидат.

— Момичето все още не е добре, за да го оставим само, а и ще трябва да се грижи за детето — каза Мари и се извърна към съпруга си. — Кажи на Изабел, че те трябва да дойдат с нас, Жак.

Той се усмихна на Изабел, разгадал играта й, после се извърна към жена си и съжалително въздъхна.

— Не можем да ги вземем с нас, Мари, много добре го знаеш. Нямаме никакви пари за храна. А може и да се наложи да продадем фургоните, за да си платим пътя до дома.

— Няма да продаваш моя фургон. Ще намерим друг начин да се приберем. Не сме ли се справяли винаги? Този фургон е единственият дом, който някога е бил мой, и няма да се върна във Франция без него.

— Никога не сме били в такова окаяно състояние — обади се Изабел.

Мари се изправи, очите й ядно проблясваха.

— Вземаш ме за глупачка, нали?

Изабел я погледна право в очите.

— Никога не съм те смятала за глупачка, Мари.

Мари кимна.

— Зная кои са момичето и момчето и още зная, че са в опасност. Така че, отказвам да ги оставя за да бъдат убити. Идват с нас, а ние заминаваме утре сутринта.

Мари изгледа първо Изабел, след това и съпруга си, като че очакваше някой от тях да й възрази.

— Така ще направим и повече няма да говорим за това.

Изабел се престори, че се колебае.

— Момичето е убедено, че ни е само в тежест.

— То не ми е в тежест, щом ти си поела грижата за него. Освен това яде едва-едва.

Изражението на Мари се смекчи, като сведе поглед към Ричард.

— Освен това се привързах към това дете.

Изабел не можа да се въздържи този път и се засмя.

— Ще видя дали мога да убедя момичето да тръгне с нас. Тя може да не иска да напуска Англия.

— Трябва да я накараш да разбере, че най-доброто, което може да направи, е да остане с нас — каза Мари и подаде Ричард на Изабел.

Когато старата жена минаваше покрай Жак, той каза тихо:

— Нямаш ли срам, Изабел, да хитруваш така пред бедната ми нищо неподозираща жена?

— Аз не хитрувам — отговори Изабел. — Самата тя каза, че не е глупава — много добре разбра какво съм си наумила.

11

Сабин се чувстваше напрегната по време на дългото пътуване, сърцето й се свиваше от страх, когато чуваше тропот от конски копита да преминава покрай фургона. Тя се почувства до някаква степен в безопасност, когато стигнаха до Дувър.

Жак получи позволение от един земевладелец да лагерува на негова земя, тук щяха да останат, докато спечелят достатъчно, за да си платят преминаването през Ламанша.

Всяка сутрин Изабел отиваше в Дувър и се смесваше с тълпата, предсказваше бъдещето и припечелваше по нещичко, доколкото беше възможно. Жак се беше занимавал с калайдисване на съдове, преди да стане актьор, и стигна до най-отдалечените имения и села, предлагайки да поправи тенджерите и тиганите на хората, както и да изплете наново разнищените им столове. Мари се зае с прането и кърпенето на дрехите на няколко моряци.

Сабин се чувстваше виновна, че с нищо не може да се отплати за грижите им. Една сутрин тя се събуди рано, облече себе си и Ричард в топлите дрехи, за които Изабел беше използвала стари костюми. Хванала брат си за ръка, тя се запъти към Дувър. Заради шината, която все още носеше, се придвижваше сковано и бавно. Градът тъкмо се събуждаше за живот, когато тя и Ричард тръгнаха по калдъръмените му улици. Вниманието им беше привлечено от всеобщото суетене. Един мъж чистеше витрините на магазина си, друг метеше пред неговия. Търговци подреждаха стоките си върху ярко боядисани щандове. Ричард стисна носа си, когато минаваха покрай продавачите на риба.

Сабин беше притеснена заради това, което беше решила да направи. Със свито сърце тя се спря и надникна през витрината на златарския магазин. Докато подаваше медальона на майка си на мъжа, надвесен над щанда, ръката й затрепери.

— Колко ще ми дадете за това? Много е ценно.

Златарят погледна медальона.

— Аз продавам злато, малка госпожице. Нямам навик да купувам от други.

— Моля ви, господине, вгледайте се по-внимателно. Този медальон е много хубав.

Той съзря отчаянието в очите й.

— Да, виждам, че камъкът е розов диамант. Наистина медальонът е много ценен.

— Ще се решите ли тогава да го купите от мен?

Златарят беше доста възрастен, с оредяваща коса и меки кафяви очи. Внуците му бяха почти на същата възраст като момичето и той се надяваше, че ако някога изпаднеха в беда, все щеше да се намери някой да им помогне.

— Сигурна ли си, че искаш да се разделиш с него?

Сабин усети сякаш буца беше застанала на гърлото й и преглътна.

— Трябва.

Мъжът замълча за миг.

— Аз съм честен човек, така че ще сключа сделка с теб, малка госпожице. Ще купя този медальон за пет лири…

Сабин остана смаяна и протегна ръка, за да вземе медальона.

— Вие твърдите, че сте честен човек, а се опитвате да ме надхитрите! Само защото съм млада, не мислете, че не зная истинската стойност на този медальон — той е поне десет пъти по-скъп от това, което ми предлагате.

Широка усмивка се разля по лицето му.

— Не ми позволи да довърша. Ще купя този медальон за пет лири и ще го пазя една година. Ако дотогава дойдете и ми дадете шест лири, ще можете да си го откупите обратно. Все трябва да имам някаква печалба.

В очите на Сабин неочаквано се появиха сълзи и тя се засрами от избухването си преди малко.

— Вие наистина сте много любезен и щедър, господине. И ако бъда в състояние, със сигурност ще се върна преди уреченото време и ще откупя обратно медальона на майка си.

Той се усмихна на това момиче с блестяща червеникава коса. Макар да беше просто облечена, беше много изящна и имаше обноските на дама.

— Ще го съхранявам добре. Не се съмнявам, че ще го откупите.

С монетите в шепата си Сабин излезе от магазина и тръгна надолу по улицата. Искаше й се да плаче, защото беше принудена да се раздели с единствения спомен от майка си. Само ако можеше да продаде пръстена на Гарет, но не се осмели — да не би златарят да разпознае герба на семейство Блекторн. Тя се извърна, за да погледне още веднъж златарския магазин и да запамети добре мястото и названието му в паметта си. Един ден ще си възвърне медальона на майка си. Ричард я изгледа въпросително.

— Сабин, къде е татко? Защо не си идем у дома? Искам да видя Тея и да си легна в леглото. Когато паднахме във водата, изгубихме ли се?

— Не, Ричард, не сме се изгубили.

Той за първи път я молеше да се върнат у дома. Беше твърде малък, за да научи за трагедията, която ги беше сполетяла. Най-вероятно щеше да се наложи да му разкаже всичко, но не преди да минат няколко години.

Тя коленичи пред него, за да може да го погледне в очите.

— Ричард, ти си много малък и аз не зная дали можеш да ме разбереш, но ние не можем да се върнем у лома. Вместо това, ще се отправим на едно невероятно приключение. Как ти харесва да пътуваме с голям кораб?

Очите му заблестяха и той заподскача, като пляскаше с ръце. После отново я изгледа въпросително.

— А татко ще позволи ли?

— Би ни го пожелал, Ричард. Сега сме само двамата с теб и ще оцелеем само ако сме двамата.

Тя го притисна към себе си и малките му ръчички обвиха врата й.

— Няма да допусна някой да ти навреди, Ричард.

Той се отдръпна и й се усмихна.

— И аз ще се грижа за теб, Сабин.

Тя се изправи и го улови за ръка.

— Ти ще станеш моят победител.

После му се поклони.

— А сега, господин рицарю, бихте ли искали сладкиш за две пенита със стафиди? Виждам един такъв магазин точно отсреща и стоката му ухае примамливо.

Той закима енергично.

— Да, да, може ли аз, Сабин?

Останалите пари щеше да даде на господин Дьо Баяр, ала сега нямаше да лиши Ричард от сладкото удоволствие.

Когато излязоха от магазина, Ричард изплези езиче да обере полепналите около устата му трохички.

— Можех да изям всичко, Сабин.

— Тея би казала, че прекалено ти угаждам. Затова това е достатъчно.

— Ти не си взе нищо.

— Аз… не съм гладна.

— Къде е Тея? Защо не е с нас?

Детето обожаваше старата прислужница и тя ужасно му липсваше — както и на Сабин. Един ден тя ще му разкаже как Тея им беше спасила живота при онова среднощно бягство.

— Тя не би могла да дойде с нас на нашето приключение, Ричард.

Очите му изведнъж потъмняха.

— Искам да си отидем у дома. Не ми харесва тук.

— Не можем да си отидем у дома, Ричард — каза тя търпеливо. — Не харесваш ли Изабел и Жак, и Мари? Те много те харесват.

— Да, и на мен ми харесват. Не можем ли да ги вземем на нашето приключение?

Сабин завърза здраво шапката си, защото внезапно се беше извил силен вятър.

— Да, те ще дойдат с нас.

Жак взе парите, които Сабин му даде и ги сложи върху протегнатата длан на Мари.

— С тези пари скоро ще съберем достатъчно, за да се върнем у дома — каза той.

Мари преброи всичките им пари и поклати глава.

— Няма да е скоро. Освен за преминаването на Ламанш и таксата за прекарването на фургоните, ще ни трябват още тридесет франка, за да ги върнем на сарафите, като се приберем.

Жак въздъхна.

— Ще трябва и да ядем, докато намерим актьори, които да се присъединят към нашата трупа.

— Каква трупа? — попита Мари. — Трупата Баяр вече я няма.

Жак придоби нещастен вид.

— Само ако можехме да поставим една пиеса в Дувър и ще си покрием разноските.

— Невъзможно е, мой глупав съпруже. Ти ще бъдеш единственият, когото ще допуснат на сцената — само ти си мъж, ако не броим Ричард, но той е твърде малък. Просто ще трябва да заработим още по-здраво и макар и да мине много време преди да напуснем тази проклета страна, най-накрая ще я напуснем.

Ричард беше заспал, а Сабин и Изабел се разположиха близо до огъня. Беше спокойна нощ, а небето беше обсипано със звезди.

— Ако бяхме в родното ми село — каза замислена Изабел, — щяхме да почувстваме топлия бриз откъм морето. И щяхме просто да протегнем ръка и да си наберем портокали от дървото.

— Защо не се върнете, Изабел?

— По много причини. Както ме гледаш, не можеш да заподозреш, че на младини бях много красива и имах много кандидати.

Сабин се настани по-удобно.

— Продължавайте, моля ви — настоя тя.

— Когато станах на седемнадесет, дамата от голямата къща, където баща ми работеше като коняр, ме нае като прислужница. И след една година вече й бях лична прислужница.

Изабел притвори очи, сякаш изпита болка при спомена.

— Не ми разказвайте, ако е толкова болезнено за вас.

— Само баща ми, а по-късно и мъжът, в когото се влюбих и за когото се омъжих, знаят това, което ще ти кажа. Може би това ще ми помогне да се освободя от мисълта за миналото, просто като го разкажа. Тъй като и ти си в беда, вярвам, че ще ме разбереш.

Сабин сложи ръка на рамото на Изабел.

— Тогава разказвайте.

Изабел преплете възлестите си пръсти и се загледа в тях, припомняйки си времето, когато бяха меки и правилни.

— Бях лична прислужница на дамата едва от няколко седмици, когато съпругът й започна да се отнася към мене с подчертано внимание. Ту ме докосваше по начин, който ме отвращаваше, ту ми казваше неща, които едно момиче не би трябвало да чува. Бях изплашена и се опитвах по-рядко да му се изпречвам на пътя, доколкото можех.

— Колко страшно.

— Една нощ той нахлу в спалнята ми и се хвърли върху мен. Аз го блъсках и се борих с него, но той беше много силен. Няма да разказвам какво ми стори. Но след това почти всяка вечер идваше при мен. Всеки път му се противопоставях и го молех да ме остави. Бях млада и изплашена и не знаех как да постъпя. Не ми се искаше да казвам на баща си, защото той щеше да потърси справедливост и щеше да изгуби работата си и семейството ми щеше да умре от глад.

— О, Изабел, колко ужасно е било всичко това за вас. И какво направихте?

— Най-лошото — казах на господарката си. Тя позеленя и ме обвини в лъжа. Изправи ме пред съпруга си и той ме нарече с такива обидни думи, каквито до този миг не бях чувала. Щеше да бъде по-добре, ако просто ме бяха изгонили, но наредиха и на баща ми да напусне. И това не беше краят.

Сабин почувства мъката на Изабел.

— Толкова ми е жално. Много сте страдала.

Изабел кимна.

— Наказанието, че съм казала истината, беше сурово. За отмъщение дамата ме обвини, че съм й откраднала бижутата и ако баща ми не беше реагирал бързо, щях да прекарам живота си в затвора. Той ме скри, а когато нещата се поукротиха, ме прекара през границата с Франция. Даде ми всичките пари, с които разполагаше, и оттогава не зная какво е станало с него и семейството ми.

— Връщала ли сте се в Италия?

— Не, и никога няма да се върна, малка моя.

Сърцето на Сабин се изпълни с тъга заради страданията на приятелката й.

— Скъпа и най-прекрасна Изабел, някога била ли сте щастлива?

— О, да — отговори тя и се усмихна на спомените си. — Пет чудесни години бях омъжена за един италиански търговец в Париж. Маурицио и двамата ни синове починаха от треска една зима и кредиторите взеха магазина. Той беше любовта на живота ми и аз никога не поисках да се омъжа отново, макар няколко души да бяха искали ръката ми. В течение на много години просто се борих да оцелея. После срещнах Жак и Мари и те ми дадоха дом. Останалото го знаеш.

Сабин осъзна, че Изабел не й казва всичко.

— Това е една много тъжна история. Вие заслужавате щастие, Изабел, не познавам по-добър човек от вас.

Изабел реши да разсее Сабин и заговори за друго.

— Днес ходихте в града, нали?

— Да. Градът е доста внушителен.

— Кракът ти болеше ли те?

Сабин я погледна изненадана.

— Изобщо не усетих. Но… той изобщо не ме е болял!

На лицето й се изписа смайване.

— Вече изобщо не ме боли. Не си спомням откога не ме е болял. Само заради шината малко ми е неудобно да вървя.

— Това ми звучи окуражително, Сабин.

Сабин я погледна обнадеждена.

— Дано да е заздравял.

— Скоро ще знаем със сигурност. Не искам да насаждам фалшива надежда в съзнанието ти. Може кракът ти да е в същото състояние, както преди, а шината просто да те предпазва от болката.

Сабин продължаваше да гледа Изабел, докато тя се протегна и я прегърна.

— По-добра си от лекар.

Изабел изглеждаше поласкана, пък и никога не беше страдала от излишна скромност.

— Просто съм добре обучена. Хората говореха, че баща ми е с мавритански произход — ако е бил такъв, никога нищо не ми е казвал. Той притежаваше умения, които изумяваха много хора. Нямаше синове, само дъщери, осем на брой, и аз бях единствената, която проявяваше интерес към нещата, с които се занимаваше. Така че той ме научи на доста от това, което можеше. Но все още не съм сигурна дали туй, което ми показа баща ми, ще може да лекува и хора.

— Значи вие практикувате уменията си да лекувате животните върху мен?

Сабин се засмя и звукът от смеха й стопли сърцето на старата жена.

— Кога ще махнете шината, за да разберем дали няма повече да куцам?

— Още не е време за това. Първо трябва да се уверя, че кракът ти напълно е заздравял.

— Няма ли да е чудесно, ако се окаже, че вече няма да съм недъгава, а, Изабел?

Изабел с почуда изгледа момичето. То беше толкова мило по природа и толкова рядко се оплакваше, макар животът му да беше изпълнен със страдания.

— Ти заслужаваш да вървиш, без да изпитваш болка.

После Изабел се изправи.

— Отивам да си легна. Загаси огъня, преди да се прибереш — каза тя, вървейки бавно към фургона.

Сабин кимна. Не й се спеше и още дълго седя край огъня, чудейки се какво ли става в нейния дом. Изведнъж забеляза, че господин Дьо Баяр беше оставил навън една от книгите си. Тя реши да я прибере, за да не би, ако завали през нощта, да се намокри. Очите й се спряха на заглавието и то привлече интереса й. Беше Хенри Четвърти, част първа от Уилям Шекспир — господин Дьо Баяр я превеждаше на френски. Тя се наведе и на светлината на огъня започна да чете на глас, променяйки си тона в зависимост дали бяха думи на принц Хенри или на Фалстаф.

Тя надари принц Хенри с дълбок глас.

— Как никаква милост?

После продължи на по-висок тон:

— Никаква, ей Богу! Дори и не толкоз, колкото човек си изпросва от Бога, преди да хапне яйце с масло.

— Добре, продължавай! Нататък?

Нечие ръкопляскане стресна Сабин — появи се Жак.

— Получава се толкова естествено. Гласът ти веднага приковава вниманието, освен това дикцията ти е чиста и отчетлива. Само да беше момче, щяхме лесно да спечелим необходимите ни пари, за да отпътуваме за Франция.

Сабин въздъхна тежко.

— Глупав закон — жените да не могат да играят пред публика. Изабел каза, че във Франция не е така.

— Истина е. Но Франция е просветена страна. В Париж големите актриси се радват на уважение и слава. Те са чествани, обожавани и затрупвани с бижута и цели състояния, за които обикновените смъртни само могат да си мечтаят. Първата актриса понякога е по-обичана от членовете на кралското семейство.

Те и двамата се загледаха в огъня. Сабин първа проговори.

— Често са ми казвали, че приличам на момче. И в нощта се разнесе палавият й смях. — Не сте ли съгласен?

— Какво? О, да, да, наистина приличаш. Но…

— Господин Дьо Баяр — каза тя и направи лек поклон, — мога ли да ви се представя? Аз съм син на Франция и името ми е Антоан дьо Шаваняк. По професия съм актьор от Трупа Баяр и съм на вашите услуги.

Жак първо само се усмихна, после избухна в смях.

— Няма да успееш да измамиш никого. Ще те замерят с камъни за измамата.

— Не и ако аз се заема с нея — каза Мари, приближавайки се до огъня. — Идеята звучи добре, а и ние отчаяно се нуждаем от пари. Жак, вярвам, че ще мога да приготвя Сабин така, че да заприлича на момче.

Той все още не беше убеден, че Сабин би могла да измами публиката.

— Не зная. Да опитаме ли или не?

— Да опитаме — съгласи се Мари, а в същото време обиколи Сабин и я огледа преценяващо. — Най-лошото, което може да ни се случи, е да ни изгонят от града. От колко градове сме били гонени досега.

Мари улови Сабин за главата и я накара да я погледне в очите.

— Как избра това име — Дьо Шаваняк? Близо до селото, в което съм се родила, живее маркиз Дьо Шаваняк със семейството си.

Сабин се поколеба само за миг с отговора си.

— Ако сте се родила близо до планините Оверн, значи маркизът, за когото говорите, ще е бащата на майка ми. Дядо ми обаче наскоро е починал, така че сега моят вуйчо Жозеф носи титлата маркиз Дьо Шаваняк.

— Ще се обадиш ли на вуйчо си като пристигнем във Франция? — поинтересува се Мари.

— Въпреки че никога не съм виждала вуйчо Жозеф, а и никой друг от семейството на майка ми, ще трябва да им съобщя, че аз и Ричард сме живи. Те трябва досега да са разбрали какво се е случило и най-вероятно си мислят, че сме мъртви.

— Вуйчо ти е влиятелен човек, ще видиш, че всичко при теб скоро ще се оправи — отвърна Мари и по тона й личеше, че е съвсем сигурна в това, което говори.

— Надявам се, мадам.

Жак не се беше вслушал в разговора им, защото беше твърде зает да рови в купчина изписани листа, търсейки подходяща пиеса. Най-накрая откри, каквото търсеше и посочи с глава няколкото страници, докато ги подаваше на Сабин.

— Прочети това. Вземи ролята на рицаря.

Сабин вложи чувство в текста, който трябваше да прочете. Когато свърши, Жак закима енергично.

— Ако се захванем с тази пиеса, няма да ни е лесно, защото сме само двама и ще трябва да изиграем всички роли. И ти ще трябва да научиш и моите думи, както и своите.

Той беше държал подобна реч много пъти, но никога на по-възторжен слушател.

— Мислите ли, че ще мога? — попита Сабин.

В гласа му прозвучаха неотстъпчиви нотки.

— Само така ще се докажеш. Актьорството изисква много учене и подготовка. Когато изпълняваш роля, не си се качил на сцената, за да се забавляваш — ти си там, за да забавляваш другите. Трябва да говориш по-високо и отчетливо през цялото време — никога не позволявай на гласа си да ти изневери. Даже и на тези, които не са си платили, трябва да им бъде позволено да те чуят.

Мари впи очи в съпругата си.

— Не очаквай детето да запомни всичко, което му говориш.

— Не искам да разочаровам никого от вас, затова ще се помъча да правя това, което току-що ми казахте, господине.

— Можеш да го направиш — изрече Жак уверено. — Актьорът дава цялата си душа на публиката. Трябва да използваш не само гласа си, но и тялото си, за да успееш да изразиш всичко, което искаш да кажеш.

— Разбирам.

— Ако играеш в комедия — продължи той, — не трябва да се смееш — просто си кажи думите както трябва, награда ще ти бъде смехът на публиката.

— Как ще разбера дали съм се справила?

— Ако си добра актриса, зрителите веднага ще те накарат да го разбереш.

— А ако не си — обади се Мари намусено, — пак те ще те накарат да го разбереш, като започнат да те замерят с недотам приятни за мирисане предмети.

— Не плаши детето — тя ще се справи.

— Жак, не изглупявай. Не виждаш ли, че й напълнихме прекалено главата.

Без да обръща внимание на жена си, Жак подаде още няколко страници на Сабин.

— Запамети всичко това. Утре ще се разбере дали ще бъдем аплодирани или изгонени от града…

Госпожа Дьо Баяр се справи много добре. Когато на следващата сутрин заведе Сабин при Жак, на лицето й се беше изписал израз на триумф.

— Не казах ли, че ще я направя да изглежда като момче? Едно ме притеснява, че върви доста сковано. Забеляза ли колко хитро прикрих шината с дългата туника?

Жак внимателно огледа Сабин. Тя беше облечена в зелена туника и ниски ботуши. Косата й беше отрязана до раменете, освен това беше сложила хубава широкопола черна шапка.

— Маскировката не може да ме измами, за мен веднага си личи, че си от женски пол.

Сабин като че се отчая, а Мари веднага замаха с ръце в знак на протест.

— Обаче — продължи Жак, вдигайки ръка като знак, че моли за тишина, — докато тази маскировка не би излъгала един французин, преспокойно ще измами един англичанин.

Сабин в това време ходеше напред — назад и се радваше, че кракът й повече не я боли.

— Вижте ме — извика тя, подскачайки точно на крака, който по-рано беше счупен. — Аз мога да вървя!

Ричард погледна сестра си за миг, после отново засвири със свирката си. Не разбираше защо всички вдигат чак такъв шум — за него Сабин винаги е била най-хубавата.

12

Някой се опитваше да отключи вратата, водеща към покоите на Гарет. Той се облегна на рамката на камината и се загледа натам, после като видя архиепископа на Кентърбъри се престори на напълно равнодушен. Това беше същият мъж, който като епископ на Лондон беше взел дейно участие в уреждането на брака му със Сабин.

Архиепископът се огледа наоколо с интерес. Не посещаваше често Тауър, още повече не с такава важна мисия.

— Ваша светлост, моля да ме извините, че ви обезпокоих така, но трябва да ви говоря.

Гарет кимна към един стол.

— Тогава благоволете да седнете, ваше преосвещенство. Бих ви предложил и да се подкрепите, но сам виждате, че не разполагам с нищо.

Архиепископът не обърна внимание на стола, предпочете да остане прав, щом и Гарет стоеше. Погледът му беше изпитателен.

— Кралската воля е да разясним недоразумението с вас по най-бързия възможен начин, защото ако продължава така, това само би окуражило враговете му. Налага се да ви дам някои обяснения.

Гарет се опитваше да запази спокойствие.

— И кои точно обяснения засягат мен, ваше преосвещенство? Ще искате ли да призная, че съм извършил престъплението, за да спестя неудобното положение, в което се постави кралят? Лоялността ми не се простира чак дотам, а лоялността на краля към мен е вече под въпрос.

Архиепископът се отпусна върху стола и се наложи доста да протегне шия, за да успее да погледне младия херцог в очите.

— Бъдете по-внимателен с думите. А колкото до тона, че сте разгневен, много добре ви разбирам. Аз положих много усилия да открия истината за това нещастие и мисля, че успях.

Последва дълго мълчание, а Гарет беше впил поглед в очите на архиепископа.

— Наистина ли смятате, че сте успели?

— Много добре разбирам какво сте преживели, вие и майка ви.

— Не бих обръщал такова внимание на доброто ви отношение, освен ако не означава, че ще получа свободата си.

— Майка ви беше много убедителна, ваша светлост. Тя не се отказа, докато не получи аудиенция при краля. Разговаряли са с часове. По нейно настояване бяха разпитани и други лица, някои от тях в течение на няколко дни.

Гарет взе парче дърво и го пусна в огъня, за да го накара да се разгори.

— Защо на мен не беше разрешена аудиенция, след като аз съм обвиняемият?

— Мога да ви кажа само, че кралят ме изпрати да ви задам няколко въпроса.

На лицето на Гарет отново се изписа равнодушно изражение.

— И аз от своя страна имам въпроси, но се съмнявам, че ще можете да ми отговорите, ваше преосвещенство.

— Потиснете горчивината си, ваша светлост. Когато му дойде времето, ще разберете какво имам предвид. Моля ви и вие да седнете, за да мога да ви виждам по-добре.

Макар и с неохота Гарет приседна на тапицирания с кадифе, доста протрит стол и впи очи в очите на архиепископа.

— Как е майка ми?

Архиепископът си позволи лекичко да се усмихне.

— Нейна светлост ви е най-големият защитник. И наистина, кралят като че ли доста се поуплаши от нея.

Гарет можеше да си представи как майка му е принудила краля да действа. Но се съмняваше, че архиепископът е дошъл тук за добро.

— Казвайте, каквото имате да казвате, и ме оставете на мира. Сигурен съм, че съдбата ми вече е решена.

— Не съвсем, ваша светлост. Архиепископът отново вдигна очи към Гарет.

— Имате ли някаква представа кой точно ви обвинява за престъплението?

Гарет мигна няколко пъти, после отново прикова поглед към архиепископа.

— Разбрах за единодушното твърдение на слугите в замъка Уудбридж, че мои войници са нахлули там. Предполагам, че те са моите обвинители.

— Много от тях наистина бяха разпитани и доста бяха все още смутени, казаха, че всичко е станало много бързо. Но имаше един, който най-силно надигаше глас срещу вас и даже злорадстваше.

Очите на Гарет запламтяха от затаена ненавист.

— Кажете ми кой е той и го доведете тук. След като разпространява такива лъжи за мен, трябва да може да ги каже и пред мен.

Архиепископът наблюдаваше внимателно Гарет, докато казваше името, за да не пропусне нищо от неговата реакция.

— Обвинителят ви е братовчед ви Кортланд Блекторн.

Когато се обади, по тона на Гарет си личеше, че не може да повярва.

— Кортланд? Но защо той?

За миг замълча, припомняйки си какво му беше казала майка му.

— Кортланд пръв е казал на майка ми за нападението на замъка. И много е настоявал да се скрия, а той щял да се опита да защити честта ми.

Архиепископът кимна.

— Същото разказа и майка ви.

— А кралят повярва ли й?

— По всичко изглежда, че й е повярвал — отговори архиепископът. — По кралска заповед Кортланд Блекторн беше доведен в Лондон за разпит. Разпитахме и много хора от село Уудбридж и близките села. Както виждате, бяхме много усърдни в диренето на истината.

— Няма съмнение — каза Гарет сухо.

Архиепископът продължи.

— Най-изобличаващите доказателства срещу братовчед ви бяха представени от съдържателя на една кръчма в близост до Уудбридж. Изглежда Кортланд Блекторн е бил там и даже е останал да преспи в странноприемницата. Цяла вечер се е хвалил какво смята да предприеме срещу вас.

— Кортланд винаги си е бил глупак.

— Господин Лъдлоу, съдържателят, ни каза дословно омразните думи, с които ви е нарекъл братовчед ви, и за хвалбите му, че ще ви унищожи. Казал е, че се надява да ви задържат и даже да ви обезглавят.

Гарет махна с ръка.

— Кортланд не е способен да организира всичко това. Никога не е проявявал интелигентност дотам, че да може да се очаква той сам да се заеме с такова трудно начинание.

— И ние сме уверени, че не е действал сам. Освен това, и самият съдържател, и други свидетели ни съобщиха за тайнствена жена, с която Блекторн се е срещнал в кръчмата. Досега не ни се е удала възможност да разкрием самоличността й, а братовчед ви настоява, че с никаква жена не се е срещал. На неговата дума обаче не може да се вярва.

Гарет все още беше изпълнен със скептицизъм.

— Докато бях затворен тук, имах много време да размисля. Всеки ден живях под смъртна заплаха и вече не се страхувам.

— Цяло щастие е, че успяхме да открием истинския извършител.

— Въпреки че го казвате, все още не мога да повярвам. Какво обяснение трябва да е дал Кортланд за обвиненията си?

— Аз самият задавах въпросите на братовчед ви. След тричасов разпит той повдигна ново обвинение срещу вас — че сте отговорен за смъртта на жената, която е обичал. И че от години е планирал отмъщение. И почти успял или поне накарал краля да повярва, че сте извършил престъплението.

Гарет беше слисан.

— Изобщо не съм познавал братовчед си. И доколкото зная, не съм причинявал смъртта на жена.

Архиепископът започна да излага всички детайли от плана на Кортланд Блекторн, а Гарет слушаше, не вярвайки на ушите си.

— Не мога да повярвам, че той е причинил смъртта на невинни хора, само за да навреди на мен.

Гарет беше потресен от истината. След това зададе въпроса, който го вълнуваше, откакто разбра за случилото се.

— Има ли някакви сведения за съпругата ми и брат й?

— Много хора търсиха безспир в реката и наоколо — изрече натъжен архиепископът, сключвайки ръце като за молитва. — Съжалявам, ваша светлост, но вече смятаме, че е най-вероятно и двамата да са потънали, и прекратихме търсенето.

— Не мога да приема това.

Архиепископът отново го погледна изпитателно.

— Пред негово величество стои дилема. Необходимо е да обявим момчето за мъртво, за да може неговият прачичо да го наследи. В същото време кралят не иска да обяви съпругата ви за мъртва, защото това би могло да разгневи много поддръжниците на рода Уудбридж.

Устните на Гарет се разтвориха в цинична усмивка.

— Ще я запазите жива, за да гарантирате мира. А момчето ще обявите за мъртво, за да може друг от рода Уудбридж да заеме мястото му и да се настани в замъка.

— Правилно сте разбрал.

— Архиепископ, много малко ме познавате. Даже и ако ме помолехте да призная съпругата си за мъртва, нямаше да се съглася. Необходимо ми е стабилно доказателство, за да повярвам, че тя не е вече между живите.

— Може би е твърде рано да говорим за това, ваша светлост. В бъдеще, когато всичко се забрави, най-вероятно ще подпишем документ, чрез който тя се обявява за мъртва. Как иначе би могъл да ви се роди наследник?

В погледа на Гарет се четеше неприязън.

— Много практично решение.

Архиепископът се изправи, оправдавайки в себе си гнева на херцога. Изпитваше срам, че участва в такава несправедливост.

— Сега можете да се считате за свободен. Негово величество, освен това ви моли да заминете направо в родния си замък и да останете там, докато страстите се уталожат. Вероятно доста благородници ще настояват, че братовчед ви е невинен и е пожертван заради вас. И ще намерят начин да обвинят краля за това.

— Какво ще стане с Кортланд?

— Няма да има публична екзекуция, защото той вече си призна престъплението. Екзекуцията ще се състои в един от следващите дни. Колкото по-скоро приключи този случай, толкова по-бързо ще се забрави от хората.

Гарет се изправи. Изпитваше желание със собствената си ръка да убие Кортланд заради зверството, което беше извършил, и за безчестието, с което беше покрил името Блекторн.

— Искам да се видя с братовчед си, трябва да му задам няколко въпроса. Той сигурно знае нещо за съпругата ми и брат й.

— Беше разпитван неколкократно и единственото, което казваше, бе, че смъртта на съпругата ви е неговото отмъщение.

Гарет изобщо не беше подозирал, че Кортланд така го мрази — направо не беше за вярване.

— Трябва да ми бъде позволено да говоря с него — настоя той.

— Няма да получите разрешение. Негово величество иска да напуснете веднага Лондон, без да привличате вниманието към себе си.

Гарет винаги беше почитал краля, но сега окончателно се раздели с всякакви илюзии по отношение на него.

— Напускам без съжаление. Бях затворен тук, без да ми бъде дадена възможност да кажа и една дума в своя защита.

— Разбирам колко сте огорчен и не бих ви обвинявал, че се чувствате така.

— Мога ли да се видя с краля?

— Не и този път, опасявам се.

— Значи, наистина съм му причинил доста неудобства.

— Не бива да смятате…

— Къде е майка ми? И аз искам да напусна Лондон — откъм двореца направо вони.

Архиепископът подаде ръка на Гарет, но херцогът пренебрегна жеста му и старият човек се принуди да се отдръпне.

— Нейна светлост ви чака в една лодка до портите на Тауър.

Гарет пое пелерината си и я метна около раменете си.

— Много време ще измине, преди да се върна в Лондон.

— И аз бих се чувствал по същия начин, ваша светлост. В тези размирни времена човек невинаги знае кои ще се окажат врагове.

— Или приятели. Тези, които ми се представяха за приятели, ме напуснаха, когато имах най-голяма нужда от тях. Бихте ли поднесли на негово величество моите… почитания?

Архиепископът извърна поглед.

— Благославям ви и нека Бог ви закриля.

13

Сабин стоеше на неравната палуба на кораба, който щеше да ги отведе от Дувър в Кале. Тя погледна надолу към простата си синя вълнена рокля и намести шала, скриващ косите й. Надяваше се, че няма да бъде разпозната сред тази тълпа.

Погледът й се плъзна по очертанията на високите хълмове, преди да изчезнат в далечината. Усети внезапен пристъп на носталгия и протегна ръце, за да вземе Ричард от прегръдките на Мари. Англия чезнеше в мъглата, а тя си мислеше колко ли време ще измине, преди да я видят отново.

Мари забеляза какъв нещастен вид имаше момичето и й се прииска да я приласкае. Тя погали Ричард по къдравата глава.

— Толкова се радвам, като виждам как това дете расте. Двамата винаги ще сте добре дошли при нас.

— Благодаря ви, мадам. Ще се постараем да не сме ви в тежест, а аз ще ви помагам, с каквото мога.

Мари се приближи до Сабин.

— Най-голямото достойнство на Жак е, че знае как да разсмее хората и как да ги накара да плачат. Но най-голямото му нещастие е, че досега не е открил актриса, която да превъплъти най-точно указанията му.

— Много жалко, мадам.

Очите на Мари заблестяха.

— Виждала съм да омагьосва публиката цели пет действия и след това тя да моли за още. Тези кратки пиеси, които постави в Англия, изобщо не разкриват истинските му способности.

— Намирам за възхитително да играя в пиесите, които поставя, въпреки че не съм сигурна колко време ще мога да мамя публиката, че съм момче.

Мари се облегна на перилата, наблюдавайки как мъглата се спуска и над кораба.

— Няма ли да продължиш да играеш в нашата трупа и след като пристигнем във Франция? — попита тя. — Изпълняваш доста умело указанията на съпруга ми и изричаш текста много отчетливо. Освен това говориш френски като истинска французойка. Жак и аз ще те направим велика актриса. Няма да ни откажеш, нали?

— С удоволствие играех, мадам, докато беше нужно. Но след като пристигнем във Франция, ще съобщя на вуйчо си какво се е случило с мен и с Ричард, за да изпрати хора да ни отведат при него.

Мари плесна с ръце.

— Точно така и трябва да постъпиш. Но докато писмото ти се получи от него и той ти прати отговор, ще мине доста време, нали? А Жак прие да дадем представление в Ла Монт в Кале утре вечер. Управителят му ви видя как играете в Дувър и много се зарадва, като разбра, че ще се връщаме във Франция. Помоли ни да играем и за него — не е ли чудесно?

— Чудесно е — отвърна Сабин, радвайки се на добрия късмет на Дьо Баяр.

— Отивам да кажа на Жак, че оставаш с нас и в Кале. Докато — добави Мари, усмихвайки се — не стане време да заминеш при вуйчо си.

— Мадам, сигурно разбирате, че ще трябва пак да се представя за момче, за да не би някой да ме разпознае.

— Много добре разбирам.

Мари прекоси палубата, а Сабин я следваше с поглед. Радваше се, че ще има възможност да се отплати за грижите на семейство Дьо Баяр, за всичко, което бяха направили за нея и Ричард. Тя сведе поглед към брат си, който беше чул разговора й с Мари.

— Сабин, защо искаш да бъдеш и момче, нали си само момиче?

Тя му се усмихна.

— Да, само момиче съм, а ти пък си само едно малко момче.

Той кимна.

— Всички знаят, че аз съм само момче. Но не всички знаят, че ти си и момиче.

Тя отново се усмихна на наблюдателността му.

— Ричард, след като пристигнем във Франция, ще те помоля да направиш нещо за мен. Искам да говориш само на френски език. Ти го говориш много добре, нали? Така че не се преструвай, че не можеш.

Той се замисли, после лицето му придоби упорито изражение.

— Защо ще говорим на френски, нали сме англичани?

Тя можеше да разбере колко е объркан.

— Никога не го забравяй, Ричард. Но нали това ще бъде само една игра? Сигурна съм, че ще ти хареса.

Очите му заблестяха.

— Обичам игрите. На какво ще играем?

— Ще видим колко дълго ще успеем да заблудим всички, че сме французи. Който от нас се провали, той губи играта.

В очите му се появиха предизвикателни пламъчета.

— Аз няма да загубя, ти ще загубиш, Сабин.

— Има и нещо друго в тази игра, Ричард, не само че ще говорим на френски. Трябва да си сменим имената, защото как ще се правим на французи с английски имена. Как искаш да се казваш?

На лицето му отново се изписа упоритото изражение.

— Няма да играя, щом трябва да си сменя името.

Сабин реши да отстъпи, като в същото време пусна момчето да стъпи на палубата.

— Добре, но аз ще си променя името. Трябва да ми помогнеш да запазя тайната си. Пред другите ще ме наричаш Антоан дьо Шаваняк и ще бъдем братя.

Ричард поклати глава и в очите му се появиха сълзи.

— Искам у дома.

— Ричард — каза тя, притискайки го към себе си, — както ти казах, засега не можем да се върнем у дома.

Много е важно добре да разбереш това и да направиш, каквото те помолих.

Той изтри сълзи с мъничката си ръчичка.

— Добре, Сабин, но това изобщо не ми харесва.

Тя го отведе в заслонената част на палубата, далеч от хладния вятър. Бяха останали само двамата срещу неизвестните и непознати врагове. Гарет Блекторн беше опасен неприятел и само ако заподозреше, че са във Франция, сигурно щеше да изпрати някого след тях или даже да тръгне той самият.

Кортланд Блекторн се усмихваше горчиво, докато вървеше между двама стражи, които го водеха през тъмен и тесен коридор до мястото, където щеше да бъде екзекутиран. Искаше мисълта му да бе по-ясна, вместо това съзнанието му като че бе обхванато от вибрираща тишина. Прииска му се да можеше да изпита някакви чувства, спомни си за омразата си към Гарет и помисли, че може би трябва да я остави за последния си миг. Молеше се Гарет да е при него сега, за да може да му се присмее. Но Гарет изобщо не го потърси и с това му беше нанесъл още едно оскърбление — последното.

Но във всичко това Кортланд съзираше един повод за задоволство — независимо, че беше разпитван и изтезаван, за да каже кои са му съучастниците, той не беше издал името на Евгения Мередит. Когато е разбрала, че са го задържали, трябва да е изпаднала в ужас, страхувайки се, да не би да разкрие съвместния им план. Чудеше се какво ли си е помислила, когато е разбрала, че се е отклонил от първоначалните им намерения и е направил така, че да обвинят Гарет за престъплението.

Той скръцна със зъби. Разбира се, Гарет беше освободен, но името му беше опетнено завинаги. Очите му заблестяха. Много хора ще продължават да вярват, че Гарет е наредил нападението над замъка Уудбридж и че той, Кортланд, макар и невинен, е бил пожертван за честта на рода.

Когато стигнаха вътрешния двор, той погледна към небето, мислейки си, че по всяка вероятност по-късно ще завали, но той вече няма да усеща нищо. Екзекуцията му щеше да се наблюдава от ограничен брой хора — само четирима стражи и палача. Това, че преживяваше последните мигове от живота си, като че не беше съществено за него — важното бе, мислеше си той, че краят му е логичен.

След като пристигнаха в Кале, Сабин веднага изпрати послание на вуйчо си, че двамата с Ричард се намират във Франция и биха искали да го посетят. Минаха няколко седмици без отговор. В деня на последното им представление в Кале тя най-накрая получи писмо, но не от вуйчо й, а от някого, който й пишеше по поръка на вуйчо й. Със свито сърце тя го прочете на Мари и Изабел.

„Мадам, от името на маркиз Дьо Шаваняк ви отправям предупреждение да не ни безпокоите с писма занапред. Маркизът е сигурен, че племенницата и племенникът му са били постигнати от смъртта. Ако упорствате да се представяте като Сабин Уудбридж Блекторн, ще бъдете най-сурово наказана.“

И трите дълго мълчаха. После Сабин се обърна за помощ към Мари и Изабел.

— Какво да правя сега?

— Този мъж е глупак — отсече категорично Мари. — Ще останеш при нас, разбира се. Скоро ще напуснем Кале и ще започнем да обикаляме страната, докато не подобрим играта си. Само, когато се почувстваме готови, ще отидем в Париж. Тогава и другите, освен мен ще осъзнаят гениалността на съпруга ми и големия талант, който ти притежаваш.

Сабин смачка писмото в ръката си.

— След като вуйчо ми не ми повярва, няма кой да помогне на Ричард да победи.

Винаги мъдрата Изабел енергично възрази.

— На този, който има приятели, не му трябва да победи. Ще останете с нас, докато почувствате, че сте готови да се върнете в Англия. Справедливостта накрая ще възтържествува.

И Сабин прие отново името Антоан дьо Шаваняк. Даже и когато не беше на сцената, тя се носеше като момче, за да скрие самоличността си.

Жак доведе още двама актьори и една актриса в трупата, след като добиха някаква известност. Новите членове познаваха Сабин само като Антоан дьо Шаваняк и се чудеха колко саможиво е това момче. Сабин и Ричард живееха в собствен фургон и когато тя не беше на сцената, прекарваше цялото си време с брат си.

Както Мари беше предсказала, трупа Баяр пътуваха из цялата страна и даваха, представления в малки градчета и селца. Понякога оставаха само една нощ, понякога за цяла седмица и повече.

От само себе си се разбираше, че Ричард се възпитаваше според указанията на Сабин — всеки ден тя го учеше на изтънчени обноски и поведение като благородник. Както повечето малки момчета той се съпротивляваше и предпочиташе да тича на воля. Вечер на светлината от свещи тя го учеше да чете. Той се оказа схватлив и едва дочакваше уроците.

Трупа Баяр започна да придобива все по-широка известност, каквато Мари мислеше, че заслужават. Бяха получили толкова много покани, че Жак трябваше да отказва. Отначало играеха само в малките градчета, след това във все по-големи. Публиката беше все по-многобройна, а любимецът й беше красивият млад мъж на име Антоан дьо Шаваняк.

14

1633 година

Една чудесна пролетна утрин Сабин излезе от фургона и се запъти към Жак и Мари, седнали в сянката на силно разклонен дъб. Жак беше написал нова пиеса и я беше повикал да я прочете. По изражението на лицата им Сабин разбра, че нещо се е случило. Мари се насочи към нея, докато Жак се отдръпна назад, за да ги остави насаме.

— Трябва да ти кажа нещо важно, Сабин — започна Мари. — Не зная как ще се почувстваш, но трябва да ти бъде казано.

Сабин се вгледа в очите на Мари.

— Направила съм нещо, с което съм ви разочаровала ли?

— Не, не — побърза да отрече Мари. — Нищо подобно.

— Какво тогава? Кажете ми.

Мари заговори по-тихо.

— Не виждаш ли колко много си се изменила в тяло?

Сабин беше забелязала, че ханшът й се беше налял и гърдите й бяха наедрели и точно заради това тя всяка сутрин, преди да се облече, ги пристягаше с парче плат. Тя притеснено кимна.

— Да, мадам.

— Жак е написал чудесна пиеса, за която ще му е необходима красива и талантлива актриса — каза направо Мари. — Тази сутрин той освободи всички актьори. Беше му мъчно, че трябва да го направи, но го направи заради теб.

Сабин се почувства объркана.

— Вие сте ги уволнили заради мен? Не разбирам.

За миг Мари замълча, като че се чудеше как да продължи.

— Жак и аз решихме, че ти повече не можеш да се представяш за момче.

Сабин изпита дълбоко разочарование.

— О! Предполагам, че щом ме искате за женски роли, ще трябва да наемете актьор на мое място.

Мари поклати глава и русите й къдрици се разтресоха.

— Днес за нас е щастлив ден и ти също трябва да си много щастлива. Жак те иска за главните женски роли, ще бъдеш първа сред актрисите.

Сабин помисли, че не е доразбрала.

— Сигурна ли сте, че ме иска за първа актриса.

Жак се приближи до тях и на устните му се появи усмивка.

— Не искам никоя друга, само теб, Сабин. Предложиха ни да играем в театър Ескради в Париж. Не е много голям театър, но се ползва с много добро име. Ето това сме чакали толкова години.

Сабин едва сдържаше радостта си.

— О, Жак, Мари, колко се радвам за вас!

После като че някой изтри радостта от лицето й.

— Но не искайте от мен да бъда звездата — първата актриса трябва да бъде много красива.

Жак и Мари се спогледаха и избухнаха в смях.

— Сабин, защо мислиш повече не можеш да се преструваш на момче? Не си ли се гледала в огледалото напоследък? — попита Мари.

— Аз… не.

Очите на Сабин се разшириха.

— Какво искате да кажете? Мислите ли, че съм красива?

— Да си красива? — попита Мари, извръщайки се към съпруга си. — Май твърде дълго я остави да се прави на момче, Жак. Да не знае как изглежда!

Извърна се отново към Сабин и продължи:

— Почакай, когато в Париж те видят. Мъжете ще се редят на опашка за теб.

Сабин като че замръзна.

— Не искам да отивам в Париж. Някой може да ме разпознае.

Жак взе ръката й, както би го направил баща й.

— Все още ли мислиш, че сте в опасност?

— Гарет Блекторн няма да се предаде така лесно.

Той се замисли и потърка чело.

— Ти се промени много, откакто за първи път се срещнахме. Не вярвам, че някой ще е в състояние да те разпознае. Причината, поради която освободих останалите актьори, е да няма свидетели на преобразяването ти в жена.

Мари кимна.

— Сабин, сега ти съвсем не си онова малко момиче, а по-скоро приличаш на жена. Косата ти е по-тъмночервена оттогава. Ти беше крехка и с бледо лице, а сега бузите ти имат розов оттенък и си станала много красива.

В думите на Мари звучеше възхищение.

— Не съм виждала по-голяма красавица от теб. Под светлините на сцената косата ти ще запламти.

— Добре, променила съм се — призна Сабин, — но какво ще кажете за брат ми, Мари. Ами ако него го разпознаят?

— Ричард е наддал доста на тегло, а пък и всички ще мислят, че е французин.

— И аз се надявам да е така — с неохота се съгласи Сабин.

— Сабин — обади се Жак, — с нищо не бихме изложили теб и Ричард на опасност.

Мари закима в знак на съгласие.

— Ние сме едно семейство — каза тя. — Ако искаш, можеш да останеш с нас, даже и ако повече не играеш, но не можеш повече да се представяш за момче — няма да измамиш никого.

Жак се беше загледал в косата на Сабин.

— Ще ти трябва име, достойно за хубостта ти.

Той потърка брада замислен.

— Зная как ще те наречем, с тази красота, с тази своя огнена коса ще омагьосаш всички — Госпожица Пламък!

— Много подходящо — каза Мари, извръщайки се към Изабел, която беше дошла при тях. — Не мислиш ли така?

— Напълно ме удовлетворява — съгласи се Изабел.

Никой не се сети да запита Сабин какво мисли за новото си име, пък и Жак изглеждаше толкова доволен, че тя не поиска да му възрази.

— В този ден господин Дьо Шаваняк умира и се ражда госпожица Пламък — изрече Жак, наслаждавайки се на съобразителността си.

Сабин се загледа след брат си, докато той прекоси на бегом поляната, преследвайки голяма многоцветна пеперуда.

— Ще размисля над това, което ми казахте и довечера ще ви уведомя за решението си. Искам първо да говоря с Ричард за отиването в Париж.

Тя се втурна към фургона и отвори сандъка. Разрови подредените дрехи и откри една рокля, която не беше си слагала повече от година. Беше ушита от мек ленен плат, розов на цвят, с бяла дантела на високата яка. Бързо се съблече и я нахлузи. Роклята я стягаше на гърдите и й беше станала много къса — виждаха се глезените й. Независимо от това, тя се втурна навън, радвайки се, че вече няма да се раздвоява между женската си същност и ролята си на момче.

Тя започна да търси Ричард. Намери го свит край един къпинов храст, устните му бяха станали лилави от сока на плодовете.

Когато Ричард я видя, той седна и учуден я изгледа, по устните му потече сок.

— Сабин, но ти си момиче!

Тя му подаде ръка, за да се изправи.

— А ти, Ричард, си с изцапана уста. Ела да отидем на потока да те измия.

Хванати за ръце те се запътиха натам, а тя в същото време мислеше как да му каже за плановете на Жак.

— Ричард, ще ти хареса ли да отидем в Париж?

— По-добре да си отидем у дома — настоя той, — макар да не си го спомням много добре.

Сабин въздъхна.

— Все още не можем да заминем. Имаш ли нещо против, ако заминем с господин и госпожа Дьо Баяр за Париж?

— И Изабел ли ще дойде с нас?

— Да.

Той смръщи лице.

— Тогава и аз ще дойда в Париж.

Пред потока Сабин спря и пъхна ръка в джоба на Ричард, за да извади кърпичката му. Като се надвеси над огледалната повърхност на потока, тя се загледа в отражението си. Прокара ръка през лицето си, после докосна косата си. Беше смаяна от гледката. Мари и Жак бяха прави — много се беше променила.

— Изглеждам толкова променена — възкликна тя в почуда.

— Вече само момиче ли ще бъдеш? — попита Ричард, приемайки като нещо обикновено станалата с нея промяна. — Повече ми харесваш като моя сестра, не като мой брат.

Сабин се засмя, намокри кърпичката и започна да трие лицето му.

— Да, немирнико.

Тя отстъпи назад и направи реверанс.

— Заминавам за Париж, където мъжете ще се редят на опашка за мен, както ме увери Мари.

Ричард изглеждаше объркан.

— Как може да искаш тези мъже да се държат толкова глупаво?

Тя разроши косата му.

— Ще наема учител за теб, за да заличи и последните остатъци от чергарския ни живот. Ще живеем в къща. Омръзна ми вече този фургон. Не би ли искал да спиш в истинско легло?

— Някога ще си отидем ли у дома, Сабин?

Тя се поколеба само за миг.

— Да, някога.

— Нека да е по-скоро.

Тя го улови за ръка и те се запътиха към фургоните. Сабин често си мислеше за Англия и понякога се чудеше как ли живеят жителите на село Уудбридж, но нямаше никакъв начин да разбере нещо за тях.

Когато мислеше за Гарет Блекторн, все още изпитваше ненавист, но не й позволяваше да завладее душата й. Един ден, когато се върнат в Англия, те ще му се открият — този ден обаче все още не беше дошъл. Тя щеше да разбере кога ще е най-подходящо да помислят за завръщане.

Ричард погледна нагоре към нея.

— Косата ти изглежда различна. Какво си направила с нея?

— Харесва ли ти? — попита Сабин.

— Да, харесва ми. Много си красива.

Тя му се усмихна.

— Така каза моят победител.

Сабин не знаеше, че движенията й са изящни. Не можеше да види, че огнената й коса хвърляше особен розов отблясък върху кожата на лицето й. И макар и Жак, и Мари да й го бяха казали, все още не беше убедена, че е чак толкова красива.

Усещаше тъпа болка в сърцето си. Бъдещето пред тях беше толкова неясно и несигурно, а миналото — толкова тъжно, за да си го припомня. Тя щеше да се опре на Ричард и двамата заедно щяха да оцелеят!

II
Госпожица Пламък

1

1634 година

Лорд Стивън Мередит почти заспиваше, унесен от ритмичното поклащане на отнасящата го по неравния път към Париж каляска. По-рано същия ден беше валяло, но сега в ранния следобед небето се беше изчистило, слънцето се беше показало и осветяваше френските поля.

Стивън беше наследил титлата на баща си след неговата смърт преди шест месеца. Мащехата му, Евгения, най-накрая беше се добрала до възможност да получи това, което тя смяташе, че заслужава. Беше се омъжила за болнав старец, мислейки си, че той скоро ще умре и ще я направи заможна вдовица. Но бащата на Стивън беше живял достатъчно дълго, за да започне да я презира заради изневерите й.

След смъртта на съпруга си Евгения говореше на всекиго, който си даваше труд да я изслуша, че е погубила най-хубавите си години със съпруг, който й оставил само една селска къща. Най-лошото бе, че тази къща се намираше на три дни път от Лондон — града, който толкова много обичаше. Тя се разяри и когато разбра, че годишно ще получава само двадесет лири, което беше по-малко, отколкото беше свикнала да харчи само за шапки. Постоянните й молби за пари бяха накарали Стивън да се отправи към Франция, за да си почине от нея.

Преди три години той беше наследил от баба си по женска линия малко имение извън Париж. По едно време беше решил да го продаде, тъй като не виждаше защо му е необходим замък толкова далеч. Но след като го видя, той дотолкова му се понрави, че реши да увеличи престоя си на два месеца.

Отначало се наслаждаваше на спокойствието и уединението, но рано тази сутрин се беше събудил доста неспокоен и копнеещ за промяна. И ето, беше на път за Париж.

След като влезе в Париж, каляската намали ход и Стивън се загледа с интерес навън, мислейки си как ли ще прекара в този град. Всеобщото увлечение тези дни беше да се посещава театър Ескради. Като че цял Париж беше в краката на някаква актриса, наречена госпожица Пламък. Може би след вечеря и той би могъл да отиде да види тази госпожица Пламък.

Публиката се превиваше от смях към края на първо действие и Стивън реагираше най-силно от всички, макар невинаги да разбираше какво говорят артистите, тъй като не беше много добър познавач на френския език. Въпреки това се беше влюбил. Госпожица Пламък беше най-очарователното същество, срещано някога от него. Искаше да говори с нея, да й каже колко й се възхищава, но как изобщо би могъл да се разбере с нея? След последното действие застана пред входната врата, надявайки се на възможността да говори с нея. Съдейки по натрупалото се множество хора, които още отсега се блъскаха, за да се доближат до нея, той едва ли щеше да може да привлече вниманието й. Най-накрая госпожица Пламък се появи заедно с една прислужница, вървяща до тях. Тя започна да си проправя път през тълпата, казвайки по някоя дума на възхитените зрители, които отстъпиха пред нея и образуваха тесен проход. Когато тя се приближи до Стивън, той пристъпи напред и проговори колебливо на френски:

— Mademoiselle, vous… — позабравени думи едва си пробиваха път до съзнанието му, — laide… а… air peur.

Сабин спря шокирана и се вгледа смаяна в мъжа до себе си.

Стивън си мислеше, че тя ще го отмине безмълвна. Но изведнъж тя се усмихна, после от устните й като че се разля мелодичен смях. За негово облекчение тя му проговори на английски с много силен акцент.

— Господине, би трябвало да внимавате какво говорите, защото направо ще завъртите главата на някоя жена с такива думи.

— Исках да ви кажа колко сте прекрасна — каза й той искрено.

Тя отново се разсмя.

— Вашият френски не е много добър, нали така, господине?

— Опасявам се, че е така.

— С облекчение чувам признанието ви, защото това, което ми казахте, не беше много похвално.

Той усети как му прималява и потърси погледа й.

— И какво ви казах?

— Вие казахте, господине, че съм ужасно грозна.

Лицето му се изчерви.

— Госпожице, моля да ми простите! Кълна ви се, че нямах никакво намерение… Исках само да… мисля, че сте много красива!

Сабин се загледа в англичанина по-внимателно, докато в същото време се преструваше на незаинтересована. Чувстваше как сърцето й беше ускорило пулс. Какво правеше Стивън Мередит в Париж? Изглежда не беше я познал — беше ли възможно.

Събирайки смелост, тя отвърна на погледа му.

— Няма да обръщам внимание на първия ви комплимент, господине, но ще приема втория.

Тя се извърна, за да си тръгне, и тогава той й каза:

— Моля ви, госпожице, може би няма да има повод да разговаряте отново с мен, но не бихте ли ми позволили да ви се представя?

Сега вече тълпата почти се беше разотишла. Тя отново се извърна към него.

— Добре би било.

Трябваше да разбере дали не го праща Гарет или срещата им е чиста случайност.

— Аз съм лорд Стивън Мередит от Англия.

Ръцете й в маншона се стегнаха в юмруци.

— Срещали ли сме се и преди, господине?

— Уверявам ви, че никога не сме се срещали. Не бих забравил такава среща.

Сабин въздъхна с облекчение. Тя си припомни деня, в който двамата с Гарет бяха дошли в замъка Уудбридж и колко галантен се беше показал Стивън. Никога нямаше да забрави и как я беше защитил в деня на сватбата й, когато всички други й се бяха надсмели.

— Винаги е приятно да срещнеш някого от Англия, лорд Мередит. Сам ли сте дошъл в моята страна? — попита тя, надявайки се, че Гарет не го придружава.

— Да, съвсем сам — отговори Стивън с лека надежда госпожица Пламък да е дотолкова впечатлена от него, че да се интересува дали не е женен.

Сабин се извърна към Изабел, която търпеливо беше стояла до тях по време на разговора, не знаейки, че този човек е присъствал и в миналото на Сабин.

— Да тръгваме, Изабел.

— Госпожице, преди да си тръгнете — изрече Стивън бързо, — може ли… да ви се обадя отново?

Сабин се поколеба за миг.

— Ако желаете, милорд, можете да ме посетите в дома ми следващия петък. Организирам неголямо събиране и вие ще сте добре дошъл.

Очите му радостно грейнаха.

— Ще дойда.

На лицето му в миг се изписа смущение.

— Но къде живеете?

— Елате утре зад кулисите и потърсете Жак. Той ще се разпореди да получите най-подробни указания.

Стивън едва можеше да повярва, че госпожица Пламък не само беше разговаряла с него, но и щеше да го допусне в дома си. Беше истински щастливец.

Когато Сабин се настани в каретата, Изабел я попита:

— Защо покани този непознат в дома си и англичанин при това?

— Не е непознат. Приятел на Гарет е и доведен син на любовницата на съпруга ми.

— Не е ли опасно, малка моя? — обади се Изабел, а лицето й се беше смръщило.

— Няма по-добър начин да узная нещо за Гарет от това да стана приятелка на най-добрия му приятел. Ще се възползвам от Стивън Мередит, за да получа сведения за врага си — ловко, нали?

Изабел дълго време я гледа право в очите.

— Това също е много опасно.

— Никога не забравям, че Ричард и аз сме изправени пред опасност.

Сабин все повече харесваше Стивън. Той беше това, което Тея би нарекла достоен мъж. Беше честен и грижовен и с великолепното си чувство за хумор караше Сабин непрекъснато да се смее. Тя беше много внимателна с него, никога не подхващаше разговор за Гарет или за мащехата му, въпреки че мисълта за тях не я напускаше. Просто изчакваше, надявайки се, че Стивън сам ще заговори за тях.

От първата им среща измина месец и сега Сабин се чувстваше доста неспокойна. Стивън започваше да изпитва все по-силни чувства към нея, а на нея не й се искаше да го наранява.

Една звездна нощ Сабин и Стивън бяха в нейната градина. Откъм отворената врата на къщата се разнасяха смехове.

— Харесва ми тук, Стивън. Париж е бляскав като красиво бижу, нали?

Той я погледна, в погледа му се четеше огромно възхищение.

— Не и толкова красив като вас, госпожице Пламък.

— Стивън — започна тя мило, — ценя приятелството ни, защото аз имам много малко истински приятели. Не бих искала то да се разруши.

— Искате да кажете, че ние можем да бъдем само приятели? — попита той, мъчейки се да прикрие разочарованието си.

Сабин изпита угризение на съвестта, защото безсрамно си беше послужила с него.

— Искам да кажа, че сте ми много скъп приятел и това е всичко, което можем да бъдем един за друг.

Той се смълча и дълго време не промълви, просто гледаше звездите.

— Приятелството често е по-дълбоко и по-трайно от любовта, Стивън.

Той й се усмихна с печален вид.

— Може би след няколко години или даже след няколко месеца ще успея да съзра мъдростта в думите ви, но не и в този миг.

Очите й се замъглиха от сълзи и тя нежно го докосна по бузата.

— Вие сигурно ще се върнете в Англия, Стивън.

— По всяка вероятност.

Сабин извърна поглед, съзнавайки, че отново ще го използва, за да научи нещо за Гарет.

— Имате ли много приятели в Англия?

— Да, предполагам. Имам много приятели, но само един, който ми е като брат.

— Разкажете ми за него.

Той не изпитваше желание да говори за Гарет, даже и с госпожица Пламък.

— Вие сигурно ще харесате Гарет — всички жени го харесват. Но той не откликва на възхищението им.

Той я погледна отново.

— Не е като вас.

— А на вашия приятел харесва ли му възхищението на жените? — попита тя.

— Като че те повече се интересуват от него. Едно време той беше ревностен поклонник на жените, но се случи нещо, което го промени и сега е много по-сдържан и сериозен. Рядко посещава Лондон и никога не се появява в кралския двор. Гарет избра да се върне в дома си — замъка Улфтън и на практика живее доста затворено.

Сабин се напрегна.

— Какво го промени толкова?

Стивън смръщи лице.

— Беше затворен в Тауър по фалшиво обвинение, че е причинил смъртта на младата си съпруга и цялото й семейство.

— Колко страшно — възкликна тя, като вътрешно в себе си се надяваше, че Гарет все още страда заради престъплението, което беше извършил.

— Не съм чувал нищо за това от самия Гарет, защото той отказва да говори с мен за това, но мисля, че се обвинява за смъртта им — особено за смъртта на съпругата си.

Сабин се опита да прикрие горчивината в тона си.

— Колко жалко.

— Ако познавахте Гарет, щяхте да разберете защо би могъл да приеме чуждата вина като своя.

— Не се ли е оженил отново?

— Около него имаше жени, но… — Стивън разпери ръце. — Не трябваше да ви досаждам, като ви разказвам това.

— Не ми е досадно.

Той улови Сабин за ръка и се вгледа в очите й.

— Ще ми липсвате.

— И вие на мен. Скоро ли ще се върнете в Париж?

Той се усмихна, мислейки си за всичко онова, което никога нямаше да се случи помежду им.

— Разбира се. Ще се постарая да не лишавам за дълго приятелите си от моето присъствие.

— Може би — осмели се тя да каже, — бихте могъл да доведете и приятеля си Гарет във Франция. Никой не би могъл да остане сериозен за дълго тук.

— Какво добро предложение. Сигурно ще го доведа.

Той поднесе ръката й към устните си.

— Ще мислите ли за мен, докато ме няма?

— Ще мисля често за вас, като за много добър приятел.

След като Стивън си тръгна, Сабин осъзна, че той страшно ще й липсва, защото чрез него тя се беше докоснала, макар и за кратко до Англия.

2

1636 година

Актьорите от трупа Баяр бяха завоювали слава не само и във Франция, но и в цяла Европа. И най-накрая те бяха удостоени с най-голямата чест — да играят в театър Пале Роял, където се нарекоха Кралска трупа.

Крал Луи Тринадесети удостои Жак с хиляда и петстотин франка годишна заплата, а на водещата актриса госпожица Пламък, поне така се говореше, беше дал две хиляди.

Театърът всяка вечер беше пълен, много от желаещите трябваше да бъдат връщани — беше много трудно да се получи достъп до представленията, освен ако не се познаваш с някоя важна личност или сам не беше такава важна личност. Ложата на краля рядко беше празна. Той аплодираше умението на Жак и с възхитени очи следеше първата актриса на трупа Баяр.

За зашеметяващо красивата госпожица Пламък говореше цял Париж, обсъждайки пламтящата й коса и кехлибарените й очи. Разговорите се въртяха и около мистерията, създадена около нея, още повече, че никой не знаеше нищо за личния й живот, въпреки че имаше доста слухове в тая посока.

Пале Роял беше пълен с дошлите да видят новата комедия на Жак, която тази вечер щеше да представи трупа Баяр — Висша класа. Сабин стоеше зад кулисите, изчаквайки мига на появата си на сцена. Беше облечена в рокля с цвят на злато, проблясващо на светлината, а в огнената й коса бяха вплетени перли.

Изабел я огледа за последен път, за да се увери, че всичко е наред.

— Тази вечер ще бъдат в краката ти, малка моя.

Сабин преговаряше текста си наум и отговори разсеяно на Изабел:

— Никога не съм искала мъжете да падат в краката ми.

— Защото си изгубила интерес към мъжете, които лесно могат да бъдат завладени и така и трябва. Но един ден, ще срещнеш мъж, който ще покори теб.

Сабин изгледа със съмнение Изабел.

— Не ме интересува никой.

За акцент в тоалета на Сабин Изабел постави роза, изработена от плата на роклята, в косата й.

— Ти си отегчена от тези мъже, които биха се решили на невероятни постъпки, само за да задоволят капризите на госпожица Пламък.

— От тях искам единствено да се смеят, когато играя в комедия, и да плачат, когато играя в трагедия.

— Не можеш да страниш винаги от живота. Млада си. Не е хубаво, че не допускаш щастието до сърцето си.

Сабин целуна Изабел по бузата.

— И преди си ми казвала всичко това и много се тревожиш за мен. Имам теб, Ричард, Мари и Жак, не е ли пълно щастието ми?

В затъмнената зала публиката чакаше с притаен дъх появата на госпожица Пламък. В една тапицирана с червено кадифе ложа двама мъже също я очакваха.

— Сърцето ти ще бъде навеки загубено, щом я видиш, Гарет. Госпожица Пламък не прилича на никоя друга жена! — възкликна Стивън. — Видях я да играе за първи път преди две години. Радвам се, че се числя към нейните приятели — чест, която имат много малко хора.

— Завидно положение, вярвам ти — каза Гарет. — От толкова отдавна слушам разказите ти за нея, че вече ми дотегна. А даже не я и познавам. Тази вечер сам ще мога да преценя дали тази жена си заслужава огромното възхищение.

— Заслужава си — заяви уверено Стивън и устните му се разтеглиха в усмивка. — След представлението ти ще ме умоляваш да те представя, а аз може и да не се съглася.

Гарет се облегна на тапицирания също в червено стол — прииска му се да не се беше съгласявал да придружи Стивън тази вечер. Винаги беше намирал театъра за скучно място. Да прекара цяла вечер, гледайки френски актьори и актриси, беше по-скоро наказание за него, не и удоволствие.

— Ще се радвам, когато напусна Франция — каза Гарет, досадата си личеше в тона му. — Париж изобщо не ме интересува.

— Защо тогава дойде?

— Знаеш, че отстъпих пред майчините молби. Тя настоя, че ми е нужна почивка. Радвам се, че ти се съгласи да ме придружиш, така ми спести няколко седмици на еднообразен живот. Сигурно сега, след като посетихме Флоренция, Рим, Венеция и Париж, майка ми ще остане доволна.

— Нейна светлост е права, Гарет. Ти си забравил как да се радваш на живота. Стана ми драго, че най-накрая се съгласи да видиш френското ми имение. От години се мъча да те доведа тук.

— Чудесен замък с още по-чудесно разположение — изрече любезно Гарет.

— Нека сега обърнем внимание и на сцената. Време е вече госпожица Пламък да се появи. И ти ще я видиш, и ти като всички други ще бъдеш завладян от нея.

— Престани, Стивън, аз не се оставям да бъда завладян така лесно от женската красота като теб. Една актриса едва ли може да бъде идеалната жена.

Стивън само се засмя.

— Беше време, когато всяка красива жена ти правеше впечатление. Госпожица Пламъка е съвършена жена.

Почти без интерес Гарет насочи вниманието си към сцената, където двама актьори се дуелираха. Явно бяха преминали през много добра подготовка, призна той, и всеки един от тях беше превъзходен сабльор, но все пак не се биеха наистина.

Изведнъж на сцената като че изплува една жена и откъм публиката се чуха въздишки. Като че ореол от светлина я обгърна — златистата й рокля блестеше, червеникавата й коса пламтеше.

Това беше госпожица Пламък!

Гарет с равнодушен вид се облегна на перилата.

— Значи това е твоят така наречен образец на красота. Познавам много англичанки, които са много по-красиви.

Стивън изобщо не го слушаше. Той беше разтворил широко очи и не откъсваше поглед от жената, от която се възхищаваше.

— Тя е великолепна!

Гласът на госпожица Пламък беше мелодичен и тя говореше френски като човек от благородно потекло. Движенията й бяха толкова изящни, че на зрителите им се струваше като че тя плува по сцената. Приличаше им на оживяла богиня, цялата направена от злато.

Гарет отбеляза лебедовата й шия и бялата й кожа, която сияеше като отразена лунна светлина. Този феномен той някак цинично отдаде на безчетните свещи, запалени на сцената.

Без да осъзнава, той бе толкова завладян от тази актриса, че едва ли чу и няколко думи от това, което казваха другите. Госпожица Пламък знаеше много добре как да омагьосва публиката. Тя гордо беше изправила глава, очите й блестяха, на устните й играеше лека усмивка — но тези, които я наблюдаваха, съзираха там и предизвикателство, и изкушение, и плам.

— Коя ли е тя? — запита Гарет, не съзнавайки, че го казва на глас.

Стивън му хвърли пълен с триумф поглед.

— Никой не знае истинското й име, даже и аз. Промени ли си мнението? Ще се налага ли да те запознавам с нея?

— Да — каза Гарет с примирителен тон — признаваше си поражението. — Ще можеш ли да го уредиш?

— Признай, че е по-красива от онези англичанки — вметна самодоволно Стивън.

— Признавам, че тя изглежда прекрасна от разстояние, но след като разговарям с нея, най-вероятно ще се разочаровам — често ми се е случвало с красивите жени.

— Много си циничен, Гарет. Предупреждавам те, че няма да се поддаде на чара ти. Животът й се върти около едно дете — Ричард, брат й.

Гарет погледна към кралската ложа и видя кралят да отправя въздушни целувки към сцената.

— Тя не се ли… радва на кралското благоволение?

— Мисля, че тя даже не го и харесва, но приема знаците на възхищението му заради трупата. Тя е жена целомъдрена и високоморална.

Гарет скептично сви устни.

— Актриса с висок морал?

— Присмивай се, но това е истината. Тя е чиста като ангел.

Докато разговаряха, Гарет не откъсваше поглед от обожаваната актриса.

— Много ми е интересно тогава защо се нарича госпожица Пламък — това по-скоро напомня за прелъстителка, а не за ангелско същество.

— Представи си, че това просто е име, подходящо за сцената — отговори Стивън. — Тя е съвършена, обожавана, привличаща поклонници, но ако те се приближат твърде много, тя просто ги отблъсква.

— Госпожица Пламък — прошепна тихо Гарет.

Стивън отправи покана към Гарет:

— Искаш ли да я посетим в къщата й довечера? Днес е рожденият ден на Мари дьо Баяр и госпожица Пламък организира празненство в нейна чест.

— Да, бих желал. Искам сам да се убедя дали твоят ангел е толкова добродетелен както казваш.

— Никой не би трябвало да подлага добродетелността на госпожица Пламък на съмнение. Зная за два дуела, състояли се именно по тази причина.

— Разкажи ми повече за нея.

— Тя живее с брат си на известната улица Габриел. Само много близки приятели пристъпват прага на тази обител.

— И в живота й няма мъж?

— Не. Някои подозират, че детето, което госпожица Пламък нарича свой брат, е всъщност неин син, но аз не го вярвам. Едни казват, че тя сигурно е от благородно потекло, други — че е имала любов с някакъв принц и най-вероятно той е бащата на детето. Съвсем очевидно е, че кралят й се възхищава и я обсипва с почести.

Гарет извърна поглед към кралската ложа.

— Ако наистина не отговаря на чувствата на краля, напълно я разбирам — той е такъв глупак. Предполагам, че е негово протеже.

— Не, не е, Гарет. Защо би й трябвал кралят, след като хората толкова й се възхищават, повече, отколкото на него? След всяко представление тя е отрупвана с цветя, красиви бижута и даже й е бил предлаган замък от един влюбен датски принц. Тя задържа само цветята, а всичко друго връща с любезно извинение.

— Започваш да ми досаждаш с тази твоя преданост към нея, Стивън. Не мога да си представя как така си се задоволил да й бъдеш само приятел.

— Довечера ти ще си един от малкото, допуснати в нейния дом. Така че даже ще си ми благодарен, че съм неин приятел.

Изабел дръпна завесите и погледна през прозореца към каретите, прииждащи една след друга на улицата. Тя живееше заедно със Сабин и Ричард — имаше семейство, за което да се грижи, и дом.

— Сабин, виж, като че цял Париж ще бъде на гости у нас тази вечер. Мари толкова се радва!

— О, да. Мисля, че и кралят също ще дойде.

Изабел се приближи до Сабин и започна да подгъва роклята й. Изглеждаше ефирна, гарнирана с бяла дантела и бели перли, пришити по краищата на полата и ръкавите. Дантеленият колан беше препасан високо под гърдите на Сабин. Единственото й бижу беше медальонът на майка й — Жак го беше откупил от златаря в Дувър при едно от неговите поредни пътувания в Англия.

— Моля те, иди да посрещаш гостите, Изабел. Аз ще отида да пожелая лека нощ на Ричард.

Старицата кимна.

— Не ме оставяй за дълго сама с тези красиви млади мъже. Те идват, за да видят теб, не мен.

Сабин огледа още веднъж прическата си.

— Тази вечер е на Мари. Тя толкова се зарадва, като й казах за празненството.

Сабин излезе от стаята и прекоси коридора, за да влезе в спалнята на Ричард. Той се беше свил на леглото и четеше на светлина от свещ.

Тя извърна корицата на книгата към себе си и прочете История на Англия.

— Много е увлекателна — заяви той, като коленичи. — Знаеш ли какво най-много си спомням от Англия?

Тя се усмихна и приседна на крайчеца на леглото му.

— Ти беше много малък, когато заминахме — какво би могъл да си спомняш?

— Миризми. На дъжда в пролетна утрин, на покрития сякаш с цветен килим хълм. Даже миризмата от кучешките колиби и конюшните.

Вече на девет години Ричард се беше превърнал в удивително момче и й напомняше за баща им, поне външно. Но той не беше толкова строг и твърд, какъвто беше лорд Уудбридж. Ричард беше търпелив и проявяваше изключителна доброта, колко жалко, че трябваше да води такъв затворен живот.

Сърцето й се сви, когато чу неговите думи.

— Мъчих се да си спомня лицето на татко, но образът му беше някак замъглен. Добре си спомням как си говорихте с Тея, но и нея не мога да си припомня — лошо ли е това?

Сабин сведе глава, за да го целуне по челото.

— Не, скъпи мой. Ти беше толкова малък, когато заминахме. Един ден ще ти разкажа за живота ни в Англия.

Тя се приближи до прозореца, за да дръпне завесите.

— И недей да четеш много дълго. Тази светлина не е добра за очите ти.

Тя се усмихна на себе си — употреби точно същите чуми, с които Тея се беше обръщала към самата нея.

Ричард отново беше свел глава към книгата. Сабин излезе и затвори вратата на спалнята.

Брат й я беше накарал да се върне в мислите си към Англия и тя усети силна носталгия.

Какво не би дала да може да усети миризмата на дивите цветя по поляните около замъка и да се разходи по мраморните му коридори. Сабин бързо отхвърли мислите за Англия в най-далечното ъгълче на съзнанието си.

Копнежът по родния дом е странно чувство, помисли си тя, питайки се дали някога ще е възможно да се завърнат там.

3

Навсякъде се лееше музика, звуците като че се стелеха по стълбите нагоре. Тъкмо беше стъпила на първото стъпало, Сабин едва не беше съборена от хвърлилите се отгоре й афгански хрътки на Ричард — те изразяваха радостта си твърде бурно. Тя ги хвана за поводите и продължи по стълбите надолу.

Гарет крачеше из стаята намръщен. Във Франция не беше като в Англия. Тук благородници и актьори свободно общуваха. Домакинята, която все още не се беше появила, най-вероятно искаше да ги впечатли с появата си — твърде стар трик. Това някак го беше разочаровало — ето един неин недостатък. Все пак тя беше актриса и без съмнение играеше както на сцената, така и извън нея.

Той видя Стивън да разговаря с някои от гостите, личеше си, че му е приятно. Гарет се извърна при вида на масите, отрупани с храна, и реши да излезе на чист въздух. Съжали, че се беше поддал на един импулс на всяка цена да дойде тук тази вечер.

Вървейки по безлюдния коридор, той си пое дълбоко дъх, доволен, че се е отдалечил от шума и врявата. Твърде дълго беше живял изолирано, за да може да се наслаждава на подобен вид събирания.

Някакво движение в края на коридора привлече вниманието му — видение в бяло изникна пред него и като че плувайки, започна да се отдалечава от него. Това беше госпожица Пламък между две огромни хрътки. Той не можеше да откъсне очи от нея, а тя изглежда изобщо не го беше забелязала.

Сабин придърпа по-буйната хрътка към себе си.

— По-леко, Морис — каза тя закачливо. — Трябва да излезем навън и след това се връщаме при Ричард. Хайде, бъди послушен, аз трябва да отида и при гостите.

Гарет отстъпи в сянката, хвърляна от стълбището, и видя как тя поведе хрътките навън. Цялата като че сияеше, беше изключително красива и привлекателна. Той я последва сякаш против волята си.

Небето беше обсипано със звезди и те проблясваха като диаманти. Сабин бавно прекоси градината, докато наблюдаваше как хрътките на Ричард подскачаха наоколо. Скара се на Джинджър, когато я видя да рови около едно цвете. И двете кучета след това се втурнаха към предната част на къщата.

Знаейки, че скоро ще се върнат, Сабин остана да ги чака на мястото си и се извърна в посоката, където се намираше Англия — често го правеше.

— О, Англия, колко далеч ми изглежда да си тази вечер — промълви тя.

Дочувайки глас зад себе си, говорещ също на английски, тя се стресна.

— Говорите английски твърде добре за французойка, госпожице.

Сабин замръзна — о, колко добре познат й беше този глас! По-дълбок, отколкото си го спомняше, но все още със същия оттенък на сарказъм и арогантност.

Гарет Блекторн я беше открил!

За миг като че обезумя, помисли си дали някой би я чул, ако започнеше да вика — едва ли, музиката и смехът биха погълнали всеки друг звук.

Сабин знаеше, че един ден ще трябва да се изправи лице в лице срещу Гарет, но си мислеше, че тя ще избере времето и мястото на тази среща.

Мъчеше се да прикрие страха си, докато бавно се извръщаше към Гарет, готова да продължи да играе ролята на госпожица Пламък пред него. Усети, че гласът й потреперва, когато му проговори на френски:

— Моля да ме извините, какво казахте, господине?

Гарет изплува от тъмнината и се приближи до нея.

— В думите ви за Англия звучеше такъв копнеж, като на човек, страдащ от носталгия, госпожице.

Възможно ли е да я е разпознал? Или може би се опитваше само да й се подиграе? Трябваше да разбере. И тя бързо изрече една лъжа.

— Това беше цитат от една пиеса, в която предстои да играя.

Той се приближи още повече към нея и Сабин усети как краката й се разтреперват. Започна внимателно да го оглежда — облечен беше в черно, беше гладко избръснат — така го беше запомнила, макар сега на мода да бяха брадите и мустаците. Щом усети погледа на тъмните му очи, тя отново си даде сметка колко смайващо красив е той.

— Ще представите пиеса в Англия ли?

— Може би, господине. Поканени сме от вашата кралица Хенриета. Тя е французойка, както знаете, и ни кани да играем пред вашия крал, но ние все още не сме решили дали да приемем поканата й.

— Покана от нейно величество — каква чест.

По тона му съвсем явно си личеше, че той не се е впечатлил от думите й.

Гарет пристъпи още по-напред, огрян целият от лунна светлина, и Сабин се загледа в него. Стори й се по-възрастен, отколкото си го спомняше и в него се усещаше някаква тъга. Макар да не беше вече енергичният млад мъж, за когото се беше омъжила, възрастта само беше увеличила неговата привлекателност.

Тя усети как нещо я стегна в гърлото — от страх или от вълнение? Вглеждайки се в очите му, не беше съзряла там разпознаване. А какво беше видяла — възхищение? Чувстваше се объркана. Какво правеше той в нейния дом? Как я беше открил?

— Не ви познавам, господине — промълви тя. — И моля да ме извините, трябва да отида при гостите, които съм поканила.

Тя понечи да го отмине и в този миг той й препречи мътя.

— Позволете ми да ви се представя. Аз съм Гарет Блекторн.

След тези думи той й се поклони.

— Присъединявам към поканата на кралицата и своята покана да посетите Англия.

— Това не е подобаващо представяне, господин Блекторн — каза тя с надменен тон, макар че изпитваше съвсем други чувства. — Не зная какво точно сте чул за мен, но най-вероятно не сте разбрал, че не разговарям с тези, които не са ми били представени както подобава.

Гарет не беше привикнал на такова отношение от страна на жените и беше заинтригуван. Когато я видя на сцената, си беше помислил, че е красива, но сега, застанал до нея, я възприе като безупречна и пленителна. Съчетанието от бяла рокля, бяла като мляко кожа и огнена коса беше зашеметяващо.

— Бихте ли приели да бъда представен от нашия общ приятел, лорд Стивън Мередит?

— Вие познавате Стивън? — запита тя с невинен тон.

— Настанен съм в имението на Стивън и тази вечер съм тук по негова покана.

— Значи вие сте приятелят, за когото той ми говори. Херцог сте, нали?

Гарет леко се усмихна. Може би и госпожица Пламък щеше да се окаже като всички други.

— Да, това има ли значение?

— Не и за мен. Аз познавам твърде много херцози.

— Ами ако ви кажа, че моята прабаба е била французойка, бихте ли признали, че отново има нещо общо помежду ни?

— Но вие имате твърде малко френска кръв, господин херцоже, така че едва ли общото между нас ще се окаже твърде много.

Този човек й беше враг, той беше нападнал родния й дом. Макар и да не я беше разпознал, тя не искаше да го допуска повече тук. Беше си мислила, че Стивън може да доведе Гарет в Париж — но не и в нейния дом!

— Моля да ме извините, господине — каза рязко тя. — Трябва да отида при гостите.

Сабин се втурна вътре и още с влизането си в ярко осветения салон, пълен с познати физиономии, се почувства на сигурно място. След срещата си с Гарет тя все още трепереше и си мислеше, че всички виждат това.

В един от ъглите на залата свиреха арфист и флейтист, но тя като че ли изобщо не чуваше музиката. Позата й беше скована, а очите й се разшириха от ужас, когато усети, че Гарет е застанал зад нея.

Тя преднамерено му обърна гръб и приветства един от гостите си.

— Господин Рабо, колко любезно от ваша страна да удостоите с посещението си празненството в чест на госпожа Мари.

Тя се отдалечаваше все повече от Гарет, говорейки по пътя с гостите. Усмивката й беше принудена, демонстрираше добро настроение, в каквото всъщност не беше. Прехвърляше се от един свой поклонник на друг, отвръщайки на комплиментите и любовните им признания със смях. Съзнаваше, че Гарет през цялото време я наблюдава, но нито веднъж не си позволи да погледне към него.

Сабин вдигна чаша и обяви тост за Мари. Представяше се като великолепна домакиня, но все й се струваше като че краят на това празненство никога няма да дойде.

Най-накрая дойде и мигът, от който тя най-много се опасяваше. Приближи се Стивън, водейки Гарет.

— Госпожице Пламък, цяла вечер не успях да се доближа до вас — каза Стивън усмихнат. — Ще ми позволите ли да ви представя моя приятел от Англия, негова светлост, херцог Балмро? Ако си спомняте, бях ви говорил за него.

Гарет й се поклони със закачлива усмивка.

— Приемате ли това за подобаващо представяне?

Сабин сви устни, за малко да изрече суровите думи, които се бяха появили в съзнанието й. Когато най-после проговори, в тона й се усещаше гняв.

— Толкова видна личност. Сърцето ми ще се пръсне от вълнение.

Гарет вдигна вежди в почуда, а в погледа на Сабин се четеше студенина. В този миг всеки от тях отправи към другия мълчаливо предизвикателство.

— Изглежда съм ви засегнал по някакъв начин, госпожице Пламък. Не съм имал никакво намерение да го сторя и ми позволете да ви поднеса извиненията си.

Тя хвана Стивън под ръка.

— Вие, разбира се, сте добре дошъл като мой гост, ваша светлост, след като сте приятел на мой приятел.

И тя се усмихна на Стивън.

— И то един от най-добрите приятели.

Стивън се почувства поласкан, а Гарет — доста объркан. Макар нейните думи да бяха много любезни, той знаеше, че тя му е сърдита по причини, които бяха убегнали от вниманието му.

— Ако наистина съм ви засегнал с нещо, искам да ви уверя, че е било съвсем неволно — допусна той. — Със съжаление напускам дома ви.

— Сбогом — отвърна Сабин.

Гарет се вгледа в кехлибарените й очи, опитвайки се да проникне в мислите й, но това се оказа много трудно.

— Отново ще се видим, госпожице Пламък, така мисля.

Тя нарочно се извърна към Стивън.

— Надявам се скоро да се видим с вас, Стивън — изрече тя, едва сдържайки дъха си от вълнение и опитвайки се в присъствието на Гарет да се държи естествено. — Много дълго беше отсъствието ви от Париж.

Едва сега Стивън осъзна, че нещо не беше наред между Гарет и госпожица Пламък.

— Ще съм тук още няколко седмици — отвърна й той. — Не съм много сигурен дали ще успея да убедя и Гарет да остане — той настоява да се върне в Англия.

— Бъдете още по-настойчив, за да го накарате да остане.

Думите й прозвучаха фалшиво, точно както искаше тя. Тя целуна Стивън по бузата, подари на Гарет лека усмивка и се отдалечи от тях — с изправен гръб и вдигната брадичка. Никога вече няма да бяга от Гарет Блекторн — без значение колко изплашена ще се чувства.

Тя с облекчение хвана Жак под ръка, когато той се появи редом с нея.

— Хайде да намерим Мари и да вдигнем още един тост за нея — предложи тя, отново демонстрирайки добро настроение, макар изобщо да не се чувстваше така.

— Каза ли й вече, че си купил къщата, която тя харесва?

Жак се усмихваше, когато сведе очи към Сабин.

— Помни ми думата, тя няма да иска да се раздели с фургона си.

— Много е упорита, нали?

— Тя най-накрая ще има дома, който заслужава — каза разчувстван Жак.

— Да. Дом, какъвто и двамата заслужавате — усмихна се Сабин и го целуна по бузата.

Докато пътуваше в каляската към дома си, Стивън известно време се беше умълчал.

— Какво толкова каза, че разгневи госпожица Пламък? Никога не съм я виждал да се отнася към другиго така, както към теб. Обикновено е толкова любезна.

— Надменна, бих казал. Може би прекалено впечатлена от собствената си ценност — в очите на Гарет блеснаха гневни пламъчета. — Не харесвам такива жени.

— Ти сигурно си сторил нещо да я разсърдиш така. Защо иначе би се отнесла толкова студено с теб?

— Не зная и това не е от голямо значение за мен.

Стивън остана разочарован.

— Толкова се надявах, че двамата ще се харесате. Тя е самотна и аз си мислех, че ти със своите познания за жените…

Гарет го прекъсна.

— Да не би да се правиш на сватовник?

— В началото точно това имах наум. Но както сам виждаш, тя не те харесва.

— Да забравим за нея — отсече Гарет.

Те мълчаха, докато каляската не направи последния завой по пътя към имението на Стивън. Тогава се обади Гарет.

— Знаеш ли какви са навиците на госпожица Пламък?

— Не разбирам какво имаш предвид.

— Как прекарва дните си?

— Не зная. Рядко излиза някъде без брат си. Винаги го взема със себе си на църква всяка сряда следобед. Но тогава не позволява на никого да се доближи до нея. Много се грижи за брат си.

— Ако наистина й е брат — предположи Гарет.

В тона му личеше съмнението, което го глождеше. Стивън се почувства неловко.

— Вярвам, че момчето й е брат. Нямаше да ми го каже, ако не беше истина.

— Ти имаш представа за нея като за светица, а ако момчето се окаже неин син, това би опровергало думите ти, че е чиста и непорочна, колкото и да настояваш.

— Ти сам видя тази вечер, че тя не обърна по-особено внимание на никого от мъжете.

— Освен на теб, ти даже получи целувка по бузата.

Стивън се засмя.

— Получих.

— В колко часа ходи на църква в сряда? — поиска да узнае Гарет.

— Не съм сигурен. Спомням си веднъж ми каза, че ходи там непосредствено, след като са обядвали, защото по това време няма толкова много хора и едва ли някой би я разпознал.

Стивън загледа приятеля си с подозрение.

— Едва ли ще посмееш да я притесниш по време на молитвите й. Никой не може да бъде толкова безочлив.

— Аз мога — изрече Гарет с глас, изпълнен с решителност. — Тя е мистерия за мен, която съм решен да разгадая. И ми отправи предизвикателство, на което не мога да не отвърна.

— Какво предизвикателство? Бях само свидетел на това как направо те разгроми с думи, Гарет.

— Това означава, че изобщо не познаваш жените, Стивън. Между нас се случи нещо, което не бих могъл да обясня. Странно, но аз дори бих могъл да се закълна, че тя се страхува от мен. Чудя се защо?

Стивън изпита нужда да я защити.

— Госпожица Пламък не се страхува от мъжете.

— Все пак, по причини, които не разбирам, тя се страхува от мен.

Сабин с облекчение изпрати и последния гост. Срещата й с Гарет така я беше разтърсила, че й беше трудно да поддържа разговор на обичайните теми. Безпокоеше я, че трябва и да се справя с постоянното повтаряне от един от гостите й, че тя е любовта на живота му. Не желаеше да дарява с любов никой мъж. Сърцето й беше заключено, освен за брат й и за най-близките й приятели. В него имаше място само за едно чувство — ненавистта към Гарет Блекторн!

Тя беше застанала в коридора, водещ към залата за приеми, и наблюдаваше как слугите разтребват. Беше се чувствала напълно сигурна в този дом, струваше й се рай след изпитанията, на които бяха подложени. Сега в него беше нахлул нейният враг и тя повече не го възприемаше като убежище.

Изабел неусетно застана до нея.

— Намерих кучетата на Ричард да тичат свободно в градината и ги отведох в стаята му. Не мога да си представя кой е могъл да стори това.

— Това няма толкова голямо значение. Ричард заспал ли е?

— Да. Спи като ангелче.

Изабел усещаше, че нещо не е наред със Сабин.

— Ти беше като обезумяла цялата вечер. Какво се е случило, малка моя?

Сабин отговори с явно безпокойство.

— Съпругът ми беше тук тази вечер.

В тона й имаше страх.

— Беше като в един от моите кошмари — не можех да му избягам!

Изабел видимо се обезпокои.

— Господинът с тъмната коса ли, красавецът?

— Да.

— Забелязах, че не сваляше очи от теб.

После, сепната от някаква мисъл, я погледна право в очите.

— Да не те е заплашвал?

— Срещата ни стана по много странен начин.

Сабин се запъти към стълбището и Изабел я последва.

— Мисля, че Гарет не знае коя съм. Но не съм съвсем сигурна в това.

— Ако той е причинил смъртта на баща ти, то значи е много опасен и ти не би трябвало да оставаш сама в негово присъствие. Изобщо не бива да го подценяваш.

— Толкова дълго съм се страхувала от него, че в мига, в който го видях, ми се прииска да грабна Ричард и да избягам. Сега зная, че това би било грешка. Уморих се да живея в страх, Изабел. Този път не ще избягам и няма да се оставя Гарет Блекторн да ме победи.

— Пази се, Сабин. Често си ми казвала, че той е много влиятелен.

— В Англия може би — дръзко отговори Сабин, — но не и във Франция. Тук аз познавам хора със сила и власт и няма да се поколебая да използвам влиянието си върху тях.

— Ти не си сама, аз съм тук, за да се грижа за теб и Ричард — увери я Изабел.

Сабин се усмихна и погали старата жена по ръката.

— Необходимо ми е твоето приятелство и твоята подкрепа. Не мога да се боря с Гарет като равна с равен — той би ме унищожил. Знайно е, че всеки си има слабост, значи и той има такава. Трябва да открия коя е тя и да я използвам против него.

Те почти се бяха изкачили на втория етаж, когато Изабел се спря.

— Не ми харесва горчивината в теб, Сабин. Не позволявай на този мъж да повлияе на благия ти характер.

— Как очакваш да се чувствам? Той уби баща ми и изби още много хора. И се опита да убие мен и Ричард.

Изабел съзря решимостта в погледа на Сабин и разбра, че тя сериозно се подготвяше за битка със съпруга си.

— Значи времето да се изправиш срещу миналото си дойде?

— Не зная… да, трябва да го направя.

Изабел протегна ръка и я сложи на рамото на Сабин, подтиквайки младата жена да я погледне в очите.

— Всички говорят, че нито един мъж не е устоял на чара на госпожица Пламък и освен всичко друго твоят съпруг е мъж.

Сабин я изгледа ужасена.

— Да не искаш да ми внушиш, че трябва да накарам Гарет да се влюби в мен?

— Един мъж рядко би наранил жената, в която е влюбен. Ти си красива жена и твоята красота може да се превърне в оръжие против него. Ако се обърнем към историята, заради красиви жени са били обявявани войни и кралства са били разрушавани заради властта им над мъжете. Но това оръжие е наистина много страшно, защото може да разруши не само живота на мъжа, но и на жената.

— Не зная какво да правя — каза Сабин, явно притеснена. — Не обичам да играя игри. Даже и не зная как.

Тя отвори вратата на спалнята на Ричард — лунната светлина огряваше точно леглото. Той спеше с леко похъркване, а двете хрътки се бяха излегнали на пода досами леглото. Щом усетиха Сабин, вдигнаха глави и размахаха опашки.

Ричард беше в сигурни ръце, така да се каже. Никой не можеше да пристъпи стаята му, без да привлече вниманието на хрътките.

Тя тихо притвори вратата и се извърна към Изабел, която я чакаше, за да довършат прекъснатия разговор.

— Когато се омъжих за Гарет, той беше влюбен в друга — може би все още я обича. Тя е много красива — изрече колебливо Сабин.

— И на колко години ще е тази жена сега? — попита Изабел с леко хихикане. — Освен това, не вярвам, че една жена може да задържи един мъж, ако ти решиш да й станеш съперница. Всеки парижанин би напуснал жена си, ако госпожица Пламък го предпочете.

— Аз не зная как да покоря един мъж, Изабел.

— Аз ще ти помогна.

— Кажи ми как да се държа, когато отново го видя.

— Надменно, студено, като че не се интересуваш от него. Нищо не разпалва желанието на мъжа, както недостъпността на жената. Разбира се, никога не оставай насаме с него.

В съзнанието на Сабин се блъскаха една след друга объркани мисли, докато преминаваше по коридора, водещ към спалнята й.

— Ще мисля над това, което ми каза, Изабел.

Когато остана сама в спалнята си, тя легна на леглото и се загледа в балдахина над него. Само на себе си можеше да признае — най-страшния момент от срещата с Гарет бе, когато осъзна, че при вида му се беше развълнувала. Как е възможно все още да таи искрица любов към Гарет в сърцето си? Осъзнаването на това я съкруши и тя изпита презрение към себе си.

Мислите й се изпълниха с горчивина, докато разсъждаваше за начина, по който трябваше да хване в капан Гарет и да не позволи и тя да попадне в същия капан. Зората вече просветваше на небето, когато тя най-накрая заспа.

4

В мига, в който Сабин се появи на сцената, тя знаеше, че Гарет е там някъде, в тъмнината. Усещаше вперените му в нея очи и това я караше да се чувства напрегната и нервна. Даже веднъж забрави думите си и Мари я изгледа така, сякаш не вярваше на ушите си.

Впрегнала в действие цялата си смелост и решена да не допусне повече Гарет да я изплаши, Сабин вдигна гордо глава и се понесе вихрено по сцената — тази вечер тя играеше само за него. Никога не беше играла по-добре и го знаеше. Кокетираше, провокираше, флиртуваше. Сякаш отвътре я изгаряше огън и Гарет, както и цялата публика, бе завладян от магията, която тя твореше на сцената.

Жак в ролята на баща на героинята й я наблюдаваше възхитен. Макар да беше добра актриса, мъжете идваха по-скоро, за да се насладят на красотата й, не на играта й. Тази вечер тя беше достигнала нови висоти на актьорското майсторство и това беше ясно на всички — и на актьорите, и на публиката.

След финалната сцена Сабин се запъти направо към гримьорната си, преоблече се, после нервно се заразхожда.

Изабел я изгледа разтревожена.

— Защо не си тръгнем веднага? Обичайната тълпа пред входа отдавна вече се е разотишла.

— Той ще ме чака, чувствам го.

— Ако говориш за Блекторн, той ти изпрати бележка с молба за среща. Както се бяхме уговорили, накарах Анри да му откаже. Вече трябва да си е тръгнал.

Сабин взе пелерината си и я облече.

— Надявам се да се окажеш права. Да си тръгваме.

Те преминаха през потъналия в тъмнина театър и като се озоваха навън, Сабин се втурна към чакащата ги карета.

Когато изведнъж до нея се появи Гарет, тя застина на място, треперейки. Събра смелост и го погледна поуспокоена.

— Вие бяхте чудесна тази вечер! Не можех да сваля очи от вас — изрече Гарет, изненадвайки самия себе си какъв плам беше вложил в думите си.

— Премного сте любезен, господин херцоже — отговори му тя с тон, от който се разбираше, че тя не държи особено много на неговите комплименти.

В същото време сърцето й биеше бързо, усещаше се като замаяна и й се струваше, че всеки миг ще се строполи на земята пред него.

Трябваше да се пребори с това чувство, което я караше да се усеща силно привлечена от него, защото беше опасно и погрешно!

Гарет препречи пътя на Сабин към каретата, решен да я застави да го изслуша.

— Предполагам сте свикнала да получавате комплименти, така че едва ли вече представляват някаква особена ценност за вас.

Тя като че настръхна.

— Точно така. Намирам ги даже за отегчителни. Все пак по-добре комплименти, отколкото обиди, нали?

— Говоря ви съвсем искрено — настоя Гарет, разстроен, че не може да я накара да му повярва. — Омагьосахте ме до такава степен, че не съм сигурен дали вие сте същата, която игра на сцената.

Сабин вирна брадичка.

— Така и трябва да бъде. Карам хората да повярват в илюзии.

— Значи те не знаят коя сте всъщност?

Тя го погледна право в очите.

— Може би. Не сме ли всички не това, което внушаваме, че сме?

В следващите му думи тя усети напрежение.

— Моята карета е наблизо — каза Гарет. — Чудя се дали бихте се съгласили да се поразходим из парка?

— Не. Изморена съм и е твърде късно.

Изражението му стана сурово. Сабин можеше да си представи защо той не беше свикнал на откази от страна на жените. Изабел беше права с нейните съвети. Ако играеш на незаинтересована, само по-силно ще накараш мъжа да копнее по теб.

— Тогава може би ще ми позволите да ви откарам до дома? — не се отказваше той.

— Съжалявам, ваша светлост, но ще трябва да ви откажа.

Той й се поклони, без да откъсва очи от нейните.

— Може би друг път.

Тя влезе в каретата и едва тогава му отговори.

— Не мисля така, ваша светлост. Аз едва ви познавам. И не вярвам никога да се опознаем по-добре.

Тя видя как на устните му се появи усмивка — той беше сигурен в противното. В същото време лекичко я потупа по ръката.

— Мисля, че много добре ще се опознаем, госпожице.

Сабин отдръпна ръката си, чувстваше се сякаш се беше изгорила.

— Сбогом, ваша светлост.

Тя направи знак на кочияша да тръгва. Не след дълго се извърна, за да види Гарет — той не беше помръднал от мястото си, наблюдавайки я как заминава. Тази среща я беше разтресла по същия начин, както и първата, и тя си пое няколко пъти дълбоко дъх, за да успокои нервното си дишане. Започваше да вали и Сабин се загледа в мокрите плочки, които проблясваха на светлината на фенерите на каретата.

— Гарет няма да се откаже толкова лесно, Изабел.

— Изглеждаше изненадан, че не прие поканата му. И аз мисля, че ще стане още по-настойчив.

— Как да се държа следващия път, Изабел?

— Откажи му отново, малка моя.

— След като аз непрекъснато му отказвам, той дали ще продължава да се връща при мен?

— Докато реши, че е напразно. Наблюдавах го тази вечер, Сабин. Той наистина не знае коя си ти. Ще ти кажа още нещо — съпругът ти започва да се влюбва в теб.

Сабин притвори очи.

— Беше време, когато се надявах, че ще ме обича. Сега между нас не може да има нищо друго, освен омраза.

— Внимавай, Сабин. Аз наблюдавах не само херцога. Наблюдавах и теб.

— Изабел — реши да признае Сабин, — против волята си започвам да мисля за него като за мъж, макар вътрешният глас да ми припомня, че той е убиецът на баща ми.

— Вашият крал го е освободил от отговорност по отношение на престъплението. Възможно ли е наистина да е невинен? Аз виждам в негово лице човек, който не би се оставил да бъде победен. Усетих и дълбока тъга у него и се запитах каква ли е причината за нея.

Сабин се беше научила да вярва на съжденията на Изабел, защото тя наистина притежаваше невероятна проницателност.

— Не зная нищо за неговите чувства, но как ли би постъпил, ако разбере, че жената, която преследва, всъщност е собствената му съпруга?

— Можеш още сега да вземеш решение, Сабин, и да предотвратиш чувствата ви да се задълбочат. Ако му отказваш постоянно, той ще се обезкуражи съвсем и няма повече да те преследва.

Сабин притисна ръце към слепоочията си — цялата й глава като че ли пулсираше.

— Винаги съм знаела, че един ден ще го видя отново. Цяло щастие е, че той не знае коя съм и не ме възприема като враг. Трябва да го унищожа, Изабел — кълна се, че ще го направя!

— Отново те предупреждавам — бъди внимателна. Този човек не бива да се подценява.

Сабин поклати глава.

— Като госпожица Пламък ще узная всичките му тайни и след това ще използвам тези тайни срещу него. Трябва да спечеля доверието му и ако се наложи, даже мога да му позволя да се люби с мен.

— Внимавай, Сабин, и ти да не се влюбиш в него — каза Изабел, клатейки глава. — Той вече е отключил сърцето ти.

Сабин не я слушаше. Представата за Гарет, докосващ я като любовник, като че я накара да запламти отвътре. Тя беше жена, но никога не си беше позволявала подобни мисли да излязат на повърхността. Гарет беше накарал тялото й да се събуди, беше разбудил такива вълнения у нея и тя не можеше да си наложи да не мисли, как би могла да бъде обичана.

— Изабел, целта ми през всичките тези години беше един ден Ричард да възвърне правата си над замъка и титлата граф Уудбридж. Заклех се също да открия истината и да поискам справедливо наказание заради хората, които умряха същата нощ. Винаги съм вярвала, че ще поискам това от английските благородници. Сега съм решила аз да бъда съдника на Гарет и ще го накажа сурово. Трябва да го унищожа, преди той да успее да унищожи мен!

— Не прибързвай в нищо, за което после да съжаляваш.

Очите на Сабин заблестяха. Тя имаше възхищението на публиката и славата на голяма актриса, но това не означаваше нищо за нея. Тя едва сега осъзна, че Гарет винаги е присъствал в мислите й, формирайки бъдещето й. Ако не беше дошъл в Париж, все някой ден, когато се върнеше в Англия, тя щеше да се изправи срещу него.

— Изабел, като кукловод, водещ марионетката си, аз ще го дърпам за конците и ще го накарам да направи всичко, което пожелая.

— Не мисля, че това ще се случи, Сабин. Но ако си решила да постъпиш така, ще ти помогна с каквото мога.

Сабин трепереща си пое дъх.

— Нуждая се от твоите мъдри съвети. Изведнъж се уплаших, а не зная защо.

— Помни, малка моя, че любовта и омразата са двете лица на едно и също чувство.

— Смятам, че осъзнах това, и няма никога да го забравям.

Беше хубав слънчев ден, когато Сабин и Ричард влязоха в малката църква. Още първия път, когато беше видяла Сен Мари, Сабин веднага я беше оприличила на фамилния параклис в замъка Уудбридж. Тя и Ричард рядко присъстваха по време на службите, вместо това идваха всяка сряда да отправят молитвите си към Бог. Днес обаче имаше тържествено богослужение и църквата беше пълна с вярващи.

Ричард не разбираше всички думи от латински — езика, на който се проповядваше, но самият ритуал, извършван от свещеника, му действаше като успокоение. Той коленичи също като сестра си и сведе глава, за да се помоли.

Сабин притвори очи и си пожела сърцето й да се изчисти от горчивината, която изпитваше по отношение на Гарет. Бог е казал да прощаваме на враговете си, но беше казал и око за око. Може би Бог щеше да разбере необходимостта от отмъщение в този случай.

След като богослужението приключи и другите си отидоха, Сабин остана коленичила, а Ричард се изправи и се оттегли — чувстваше, че сестра му искаше да остане сама. Сабин горчиво се терзаеше и се нуждаеше от спокойствието на това свято място, за да намери отговори на измъчващите я въпроси и успокоение за неспокойната си душа.

Тя вдигна глава и се загледа в рисуваните стъкла на прозорците. О, как би искала Бог да й даде наставление как да постъпи. Грешно ли е да искаш да унищожиш един човек, даже и ако той заслужава точно това?

Тя сведе глава и зашепна молитвени думи.

— Отче, който си на небето, дай ми знак, покажи ми какво трябва да правя. Изгубих се и ми е нужна помощта ти.

Сестра му толкова дълго остана коленичила, че Ричард започна да се върти на мястото си, не знаейки как да постъпи. Сабин не би могла да обясни какво я накара да вдигне глава и да погледне през рамо. Нито звук, нито някакво движение й бяха подсказали да постъпи така, но още докато се обръщаше, знаеше, че ще види Гарет.

Той седеше точно зад нея и очите им се срещнаха. Тя едва успя да откъсне поглед от него. Беше поискала знак от Бог и той й беше посочил Гарет. Какво ли означаваше това?

Трепереща, Сабин стана, улови Ричард за ръка и мълчаливо се запъти навън. На стълбите Гарет я догони.

На слънчева светлина тя му изглеждаше толкова крехка и ефирна, като ангел, забулен в мъгла. Набожността й изобщо не се съчетаваше с представата, която той имаше за нея, но нали току-що беше станал свидетел на искрените й молитви и то в миг, когато не знаеше, че някой я наблюдава? Що за жена беше госпожица Пламък? Защо се чувстваше толкова привлечен от нея?

— Не знаех, ваша светлост — изрече Сабин, — че англичанин от такъв висок ранг би могъл да бъде католик.

— Има англичани католици, но аз не съм от тях. Дойдох само за да ви видя — вие го знаете.

Тя вдигна очи към него.

— Щеше да бъде по-добре, ако бяхте дошли, за да се помолите, ваша светлост.

Той й се усмихна.

— Мислите, че безсмъртната ми душа е в опасност ли?

— Само вие можете да си дадете отговор на този въпрос.

— Често съм чувал, че една жена може да отклони мъжа от погрешни постъпки.

Тя извърна поглед.

— Само ако тази жена има интерес да отклони този мъж.

Сабин стисна толкова силно Ричард за ръката, че той я издърпа и отстъпи няколко крачки встрани.

— Няма ли да ме представите на придружителя си? — попита Гарет.

Сабин протегна ръка към брат си и отново го улови за ръка.

— Това е Ричард. Ричард, това е херцог Балмро.

Гарет клекна, за да се изравни с момчето.

— Радвам се да се запозная с теб, Ричард.

Очите на момчето заблестяха. Не се срещаше често с англичанин. В същото време много добре знаеше как да постъпи в такъв случай и отговори на френски:

— И аз също, господин херцоже.

— Кажи ми, Ричард — продължи също на френски Гарет, с крайчеца на окото си наблюдавайки Сабин. — Каква е фамилията ти?

Сабин се усмихна закачливо на Гарет. Разбираше, че той най-безсрамно се опитваше да изкопчи тайните й от Ричард — но брат й нямаше да ги издаде.

— Господин херцоже — отговори Ричард, изражението му беше леко смръщено, — приемете ме просто като брат на госпожица Пламък.

Гарет вдигна въпросително вежди.

— Значи ти си брат на госпожицата?

В този миг Сабин осъзна — Гарет е чул слуховете, че Ричард й е син. Може би, би било по-добре да му позволи да повярва на тези слухове.

— Ако ни извините, ваша светлост — обади се тя, — обещала съм на Ричард да се разходим из парка. Днес сме решили да бъдем заедно и няма да позволя на нищо и на никого да наруши плановете ни.

Ричард толкова се радваше, че има възможност да бъде в компанията на англичанин, че се реши да се обади:

— Защо не дойдете и вие с нас?

— Не вярвам, че негова светлост би се заинтересувал от подобно прекарване на деня — веднага каза Сабин.

Тя обърна гръб на Гарет, надявайки се по този начин да го накара да си тръгне, но думите му я принудиха отново да се извърне към него.

— Грешите, госпожице Пламък. С най-голямо удоволствие ще се разходя из парка с вас и вашия… брат.

Сабин погледна към Ричард и съзря радост в погледа му. За да го предпази от опасността, тя го беше накарала да живее в изолация и сега се страхуваше, че той доста често се чувстваше самотен. Никога не му беше позволявала да играе с други деца. Беше принуден да крие истинското си име и къде се е родил и да живее в измислен свят, където нищо не е реално. Но как би могла да допусне Ричард да попадне в ръцете на Гарет Блекторн?

— Добре — съгласи се тя след продължило малко по-дълго мълчание. — Сигурна съм обаче, че не точно това сте си представял като добро прекарване на времето, ваша светлост.

Гарет се усмихна на Ричард.

— Сестра ти още не е разбрала, че във всеки мъж се крие по едно момче.

Ричард закима енергично.

— Когато остарея като вас, мисля, че все още ще ми се иска да тичам и да си играя.

Гарет сбърчи за миг вежди, после се усмихна на Сабин, а тя избухна в смях.

— Сигурна съм, че херцогът все още не се е вдетинил дотолкова, Ричард.

— Изведнъж се почувствах наистина стар — каза Гарет и се обърна усмихнат към Ричард. — Не съм и сигурен, че някога съм бил толкова малък като теб сега.

Очевидно за Сабин беше, че Ричард беше харесал Гарет и тя си помисли колко опасно би могло да бъде това. Без да му обяснява защо, тя трябваше да го предупреди да бъде по-внимателен.

След като Гарет освободи кочияша си, те се качиха в каретата на Сабин и потеглиха. Гарет се настани до Ричард — момчето гледаше менящия се пейзаж с интерес.

Сабин седеше мълчалива с очи, вперени през прозореца, имаше вид сякаш не усещаше присъствието на Гарет до себе си — всъщност не беше така. Когато се извърна към него, видя, че той я наблюдава. Погледите им се срещнаха в мълчалива битка.

Никаква топлина не съзираше Гарет в кехлибарените очи на госпожица Пламък. Той можеше само да се чуди какво ли се беше случило, за да я накара да изгуби доверието си към мъжете. Може би бащата на Ричард я беше наранил толкова жестоко, че тя наказваше всички останали мъже за отношението му към нея.

Искаше му се да спечели доверието й. Какво ли ще бъде да види усмивката й, да чуе смеха й, да усети устните й до своите?

Изведнъж му се стори, че вече я няма студенината в нейния поглед — като че някой беше запалил свещ или сякаш тя много добре разбираше какви мисли му минават. По дяволите! Тя бе най-влудяващата го жена, която някога беше срещал.

Сабин откъсна погледа си от Гарет и отново се загледа през прозореца. Докато тя знаеше много малко за мъжете, Гарет знаеше много добре как да накара една жена да закопнее за него. Той я беше накарал да осъзнае колко е желана.

Гарет извърна очи към Ричард, който сочеше катедралата Нотр Дам.

— Ваша светлост — обади се той, — знаете ли, че са започнали да я строят още през 1163 година? И че през 1345 — а, все още не е била завършена? Обичам да слушам камбаните й. Мога да ги чувам и когато съм у дома.

Гарет не се сдържа и се усмихна на момчето.

— Ричард, тъй като не съм много сигурен в моя френски, ще те помоля да говорим на английски, така ще ми бъде по-лесно да те разбера.

— Аз много добре говоря английски, господин херцоже.

— Ти знаеш много неща за възрастта си, Ричард. Сигурно не си на повече от…

— Имам навършени девет години, ваша светлост.

— Не познавам момче на твоята възраст, което да е толкова компетентно. Откъде черпиш знания?

— Сестра ми се занимаваше с мен, докато бях по-малък, сега уча с трима учители. Имам седемнадесет книги, а това е доста много, нали?

— Наистина, Ричард.

— Сестра ми ме кара да чета. Не е чак толкова тежко, аз обичам да чета.

Ричард се усмихна на Сабин.

— Но не ми харесва, когато тя настоява да се науча на любезни обноски, как да се държа кавалерски и какво да бъде поведението ми във висшето общество. Смятате ли, че трябва да се науча на всичко това?

— Предполагам, защото сестра ти смята, че трябва. Би било много мъдро от твоя страна, Ричард, да се постараеш да я зарадваш с успехи.

Гарет се замисли за миг.

— Не си спомням кога за последен път ми е оставало свободно време да чета. Постоянно съм зает с работа по имението.

В очите на Ричард се появиха любопитни пламъчета. Винаги му беше интересно да научи нещо за Англия.

— Как се нарича имението ви, ваша светлост? Може би съм го чувал.

— Улфтън.

— Не, никога не съм го чувал. А има ли деца там?

Сабин се преструваше, че вниманието й е привлечено от нещо навън, но всъщност с нетърпение очакваше отговора на Гарет.

— Аз нямам деца, Ричард.

— А съпруга имате ли?

Сабин извърна глава и погледът й като че се сблъска с погледа на Гарет. Стивън й беше казал, че той не се е оженил повторно, но искаше да разбере дали все още се смята женен за нея или вече е повярвал, че е мъртва.

— Живея само с майка си в замъка Улфтън, Ричард — отговори Гарет, майсторски заобикаляйки въпроса.

— Е, жалко — каза Ричард. — Когато порасна и се оженя, ще искам много деца, за да не се чувстват самотни.

— Както си ти.

— С мен винаги е била сестра ми, ваша светлост — побърза да го увери Ричард.

Гарет отново най-безсрамно започна да провокира момчето с въпроси, надявайки се да разбере нещо повече за майка му — защото все пак не беше много сигурен, че госпожица Пламък му е майка.

— Разкажи ми за майка си и баща си.

— Не си спомням майка си, а баща ми почина, когато бях много малък.

В този миг се обади Сабин и тонът й беше изпълнен със студенина.

— Както виждате, ваша светлост, на света сме само аз и Ричард.

— Разкажете ми повече за Англия — каза Ричард, облягайки се назад.

— Бил ли си някога там?

Ричард за миг се замисли.

— Да. Но съм бил много малък и нищо не си спомням.

— Какво да ти разкажа? — попита Гарет. — Да видим — искаш ли да ти разкажа за нашия крал Чарлз?

Гарет видя как на лицето на момчето се изписа отвращение.

— Не ми харесва вашият крал — той е тиранин! Поддържам каузата на вашия парламент. Само едно нещо ми харесва — че се е оженил за французойка.

— Смаян съм от твоите познания за моята страна, Ричард.

Усмихвайки се, Гарет погледна към Сабин. В нейните очи се беше изписала невинност.

— Кой те е информирал толкова подробно за английската политика?

Ричард се засмя и погледна Сабин.

— Сестра ми ми каза, че тези, които сляпо следват вашия крал, са глупаци.

— О!

За голямо облекчение на Сабин те бяха стигнали мястото, към което се бяха запътили. Кочияшът й помогна да слезе и тя улови брат си за ръка.

— Какво ще видим най-напред, Ричард?

Беше го обхванала явна възбуда и очите му блестяха, когато й отговори:

— Най-много ми се иска да видя състезанията с лодки. Може ли?

— Ричард, нали знаеш, че състезанията са само в събота сутринта, но даже и да отидем, едва ли ще можем да видим нещо. Много хора прекарват цялата предна нощ на открито, близо до реката, за да могат да си осигурят добро място за наблюдение.

Ричард изглеждаше доста разочарован.

— Обичам лодки.

Той се извърна към Гарет.

— Чувал съм, че у вас правят състезания по река Темза — истина ли е?

— Да, така е. И не е трудно да се намери подходящо място за наблюдение.

— Някоя петъчна вечер — каза Ричард, — ще дойда да спя до реката, за да мога да си запазя хубаво място за наблюдение.

— Ела насам, Ричард — обади се Сабин. — Избери какво би искал да видиш.

Детето бързо забрави за разочарованието си.

— Искам да видя гълтачите на огън, дресираните кучета и акробатите. После може ли да отидем при марионетките?

Гарет видя на устните на госпожица Пламък първата искрена усмивка.

— Хайде да отиваме да видим гълтачите на огън. Надявам се, господин херцоже, че няма да ви доскучае.

Имаше много сергии и Ричард се застоя пред всяка. Първо получи сладкиш с крем, после портокалова напитка и най-накрая цяла кутия с бонбони.

За изненада на Сабин Гарет изглежда също се забавляваше. Той се смя заедно с Ричард, когато едно кученце започна да прескача през обръч — ту насам, ту натам и така безспир. По-късно и двамата бяха погълнати от играта на марионетките.

Не можа да се въздържи от мисълта — колко жалко, че Гарет си няма син, като наблюдаваше с каква обич се отнася към брат й. Тя си припомни колко неловко се беше чувствал той, когато я посещаваше — та нали тогава тя беше дете. Когато видя как се отнася с Ричард днес, тя си зададе въпроса, как е могъл някога да планира смъртта му. При тази мисъл тя реши да застане между двамата и да хване Ричард за ръката. До края на деня те останаха така — хванати за ръка.

Слънцето вече залязваше и Сабин обяви, че е време да се прибират. По време на обратния път до дома им Ричард облегна глава на рамото й и очите му сънливо се запритваряха. След като се унесе в сън, тя докосна с устни бузата му.

— Той е изключително дете — обяви Гарет и тя разбра, че той наистина го мисли. — Вие трябва да сте много горда с него.

— Понякога изпитвам страхопочитание пред интелигентността на брат си — изрече тя и се приготви да заложи още един капан на Гарет. — Но това не е за чудене, като се има предвид, че и баща му беше изключителен мъж.

— Казахте баща му.

— Исках да кажа баща ни — поправи се тя, преструвайки се, че грешката е станала неволно.

Гарет продължи да я наблюдава присвил очи.

— Виждам колко много си приличате. Но русата си коса сигурно е наследил от баща си.

Сабин се почувства напрегната, като чу Гарет да споменава баща й. Как беше могла и за миг да забрави, че Гарет е враг?

— Не — каза тя рязко. — Майка ни беше със светла коса. Косата на татко беше като моята.

Погледът на Гарет последва линията на косата й и тя се почуди дали в този миг не му се прииска да я погали.

— Къде бихте искали да ви отведе кочияшът ми? — попита Сабин, в гласа й отново се беше настанила студенината.

— Бихте могла да ме поканите да вечерям с вас и Ричард.

— Опасявам се, господин херцоже, че това не е възможно. Трябва да побързам, за да се приготвя за представлението.

— Тогава вечеряйте с мен след това.

Тя замълча толкова дълго, че Гарет повярва във възможността поканата му да бъде приета.

— Съжалявам, но никога не приемам подобни покани.

— Вечеряла сте със Стивън — вметна той.

— А, при Стивън е различно.

Той ми е приятел.

— А какво съм аз?

— Потърсете отговора сам, ваша светлост. Аз не ви познавам достатъчно.

Тя леко изписка, когато той се протегна и я хвана здраво за ръката. Докато я поднасяше към устните си за целувка, не отдели очи от очите на Сабин. Целуна я по възглавничките на пръстите й.

— Ще ме опознаете добре, обещавам ви. Не искам да бъда един от ония мекушавци, за които е достатъчно да се влачат подире ви, не искам и да ви бъда само приятел.

Докато говореше, очите му я гледаха безсрамно и държанието му несъмнено можеше да се нарече прекалено дръзко.

— Искам да бъда много повече от това за вас.

Той се протегна, за да отвори вратата, излезе навън и се изгуби в спусналата се мъгла.

О, да, разбира се, те ще станат интимни и тогава тя ще го накара да се почувства низвергнат и презрян.

5

Когато Стивън влезе в залата за закуска, Гарет вече беше там и пиеше втора чаша чай.

— Изглеждаш ужасно, Стивън — констатира той, по тона му личеше, че е в чудесно настроение.

— По дяволите — изпъшка Стивън, след като отпрати влязлата с поднос храна прислужница. — Твърде много вино изпих снощи.

После внимателно огледа Гарет — той както винаги беше облечен безупречно.

— Къде беше вчера?

— Бях в парка и гледах как дресирани кучета се премятат през обръчи.

— Какво?

Гарет се облегна на стола си.

— Придружавах госпожица Пламък и брат й по време на разходка.

— Шегуваш се. Зная колко неотразим си за други жени, но не мисля, че тя е дотолкова очарована от теб.

— Да, така е, но въпреки това ме покани.

Стивън го изгледа подозрително.

— Случайно зная, че тя държи брат си настрани от непознати. Виждал съм го само веднъж и то съвсем непредвидено — бях в дома й и той тъкмо се връщаше от разходка с кучетата. Не му бях представен, защото Изабел колкото се може по-бързо го поведе към стаята му.

Гарет погледна приятеля си иззад ръба на чашата си, сложи я на масата и сключи ръце.

— Налага се да ти задам един въпрос, Стивън, и бих искал честен отговор.

— За нея, нали?

— Да. Искам да зная какви са чувствата ти към нея. Ако са повече от приятелски, просто ще се върна в Англия, без изобщо да поискам да я видя отново.

Стивън размишляваше известно време как най-добре да отговори на Гарет.

— Винаги съм бил много практичен. По едно време мислех, че съм отчаяно влюбен в госпожица Пламък. Тя забеляза какви са чувствата ми и за да ме предпази от горчиво разочарование, ми даде да разбера, че можем да бъдем само приятели. Това съм ти го казвал и преди.

Гарет сведе глава и се загледа в цветния мотив върху чашата.

— Аз не съм така практичен като теб, Стивън, а и за мен е твърде късно вече да стана такъв.

— Много съжалявам, че станах причина да се срещнете. Може би е по-добре и двамата да заминем за Англия и там ти ще се опиташ да я забравиш, Гарет. И двамата сте ми приятели, а не виждам това между вас да завърши щастливо. Един мъж вече я е накарал да страда.

— Значи и ти вярваш, че момчето й е син и че баща му ги е напуснал?

— В началото не вярвах, но напоследък не съм толкова сигурен. Самият факт, че тя толкова ревностно скрива миналото си, ме кара да се съмнявам.

Гарет се изправи.

— Няма да я нараня, Стивън, може даже да й помогна.

— Не можеш да й предложиш женитба.

Гарет отиде до вратата и се извърна към приятеля си.

— Какво те кара да мислиш, че тя ме е завладяла чак дотолкова?

Гарет представи визитката си на главния слуга.

— Госпожицата приема ли посетители?

Мъжът погледна визитката.

— Тя не е тук, ваша светлост.

— Кога я очаквате да се върне?

Иззад мъжа се показа жена и Гарет разпозна постоянната придружителка на госпожица Пламък.

— Върни се към задълженията си, Шоле, аз ще разговарям с негова светлост — каза Изабел.

Гарет се вгледа в поизбледнелите сини очи на жената. Не е ли вярно, че ако искаш да научиш нещо повече за някого, е най-добре да се обърнеш за сведения към личния му прислужник?

— Мадам, ние не се познаваме. Аз съм…

— Зная много добре кой сте — каза Изабел, гледайки го внимателно — погледът й не се откъсваше от неговия. — Шоле ви каза истината, ваша светлост. Госпожица Пламък не е тук.

Докато слушаше възрастната жена, имаше чувството, че не е просто прислужница. Тя създаде у него впечатление, че притежава способност да проникне до най-отдалечените кътчета на съзнанието му.

— Бих ли могъл да вляза и да говоря с вас, мадам?…

— Просто Изабел. И ще се окаже излишно да разговаряте с мен. След като се осведомите за здравето ми и аз ви уверя, че нямам причина да се оплаквам, темите ни за разговор ще се изчерпят.

Той се усмихна.

— Изглежда вие сте се научила да се оправяте превъзходно с обсаждащите дома на госпожицата. Във ваше лице тя има добър защитник.

— Добре е да запомните това.

— Предполагам обаче, че няма да ми откажете помощ, като ми кажете къде бих могъл да открия госпожицата?

За миг Изабел запази мълчание, сякаш вземаше решение за нещо. После кимна.

— Днес е четвъртък и можете да я откриете при учителя й по фехтовка — господин Даймон.

Гарет не се изненада, като чу, че госпожица Пламък се занимава с нещо толкова необикновено като фехтуването.

— Къде бих могъл да открия този господин Даймон?

Отново последва дълго мълчание — в това време Изабел като че го изучаваше с поглед.

— Щом прекосите моста Понт Ньоф, веднага ще видите училището му.

— Благодаря ви, мадам.

Изабел съзря облекчение в погледа му, почти веднага обаче заменено от несигурност. Този красавец май никога не беше срещал някого като Сабин — той беше напълно омаян от нея. Изабел започваше да вярва, че Гарет Блекторн е невинен. Тя можеше много добре да прецени характера на всеки човек — просто не откриваше нищо у него, което би могло да се нарече лукавство.

— Ако сте решил да отидете в училището на господин Даймон, възможно е да ви бъде отказан достъп там.

Той се усмихна и тя веднага разбра защо една жена би могла да си изгуби ума по него.

— Ще си опитам късмета, мадам.

Той й се поклони и се извърна, за да се качи на коня си.

Изабел беше достатъчно умна да разбере, че нищо не би спряло Сабин от сблъсъка с миналото й. Днес Изабел направи така, че Сабин да може да се срещне с херцога на своя територия — по този начин й даде предимство в битката, която скоро със сигурност щеше да се състои.

Гарет беше допуснат в училището по фехтовка и слугата го въведе в малка чакалня.

— Бих искал да се видя с учителя, той тук ли е?

— Да, господине, но се занимава с един по-специален ученик и не бива да бъде обезпокояван. Ако сте дошъл да се запишете за уроци, ще трябва да изчакате.

Гарет чуваше звънтенето на рапири през тънките стени. Когато слугата излезе, той пое по коридора и се озова в голяма зала с високи прозорци, през които навлизаше следобедното слънце. Застана в сянката и започна да наблюдава как двама се дуелират. Единият беше по-висок и се мъчеше да заобиколи по-ниския и по-слаб мъж, но бързо докосване на острието го накара да се разсмее.

— Отново ме победихте, госпожице Пламък. Ще опитаме ли пак?

Гарет се вгледа изумен в слабата фигура, облечена в дрехи на мъж. Беше облечена цялата в червеникавокафяви тонове, ботушите й бяха в същия цвят. Никога не беше виждал жена, облечена като мъж, но дрехите й стояха добре. Оглеждайки я по-внимателно, той забеляза характерните женски извивки — как беше могъл да я вземе за мъж? Не можеше да види лицето й, защото си беше сложила предпазен шлем.

Изцяло погълнат, той наблюдаваше грациозните й движения, с които премина от отбрана в опасна атака. Беше дяволски добра, помисли си той.

Двамата кръстосаха рапири, след това госпожица Пламък отново се впусна в атака. Владеейки отлично оръжието си, тя нанесе удар, веднъж, два, три пъти, карайки противника си да се отдръпне. Когато учителят й започна да напада, тя отстъпи встрани и получи предимство. Задържа рапира си успоредно на пода и движейки се напред, притисна учителя си до стената.

— Достатъчно, достатъчно, госпожице — извика той и се разсмя, в същото време вдигайки ръце като знак, че се предава. — Повече няма нужда да ви давам уроци. Но ако решите да се откажете от сцената, бих могъл да се възползвам от уменията ви.

Тя размаха рапирата пред себе си в знак на приветствие, после със смях махна защитния шлем от главата си — косата й се разпиля върху раменете.

— Вие сте най-добрият и мисля, че ме оставихте да победя по милост.

— Съвсем не е така. Още когато започнахме с уроците ви казах, че няма да проявя милост към вас, защото сте жена. И не проявих. Миналата седмица успяхте да ме победите, а тази доказахте, че наистина сте станала майстор.

Гарет бавно заръкопляска, докато се приближаваше към тях.

— Много добре се представихте, госпожице Пламък.

Тя се извърна бързо и погледите им се срещнаха.

— Не очаквах да има и публика, господин херцоже — каза тя спокойно.

— Не познавам никоя друга жена, която би се впуснала в подобно приключение.

Той застана пред нея, а погледът му не спираше да следва извивките на стройната й фигура.

Учителят по фехтовка се извини и се оттегли, но нито Сабин, нито Гарет чуха думите му.

Той не помръдна, когато рапирата й изсвистя във въздуха и отсече едно от златните копчета на късото му прилепнало палто, без да повреди плата. С леко движение тя пое търколилото се на пода копче и му го подаде на върха на рапирата си.

— Може би ще се решите на двубой, господине? — попита тя с най-любезен тон.

— Запазете това копче за спомен — изрече той с дълбок глас. — Когато ние двамата се срещнем в двубой, той ще бъде от съвсем друг характер, госпожице.

Тя пое черната пелерина, метната на един стол, и я облече. Дългите й поли прикриха стройната й фигура. Докато си слагаше кожените ръкавици, нито за миг през цялото това време не откъсна поглед от неговия.

— Как ме открихте тук, господине?

— Имам си информатори — отговори й с лека усмивка.

Тя леко му кимна.

— Ще предам поздравите ви на Изабел. Сбогом, господине.

Тя тъкмо се извръщаше, за да си тръгне, но усети ръката му на рамото си.

— След като си направих труда да ви открия, сега вие не бихте ли приели предложението ми да вечеряме днес?

— Имам представление.

— След това?

Тя се загледа в бездънните му очи, усещайки като че потъва в тях.

— Не.

— Кога ще ви видя?

— Утре — отговори тя и отново успя да го изненада. — Имам възможност да купя двойка сиви коне — отдавна се каня да го направя. Стивън се слави с добро око при подобни покупки, така че ще поискам мнението му. Като негов гост вие също можете да дойдете.

— Стивън знае ли вече?

— Изпратих му бележка.

— И със Стивън ли ще си играете, както с всички онези бедни душици, за които е достатъчна и една ваша усмивка?

Златистите й очи се впиха в неговите и тя за миг като че не можа да намери верните думи.

— Той се отнася с разбиране към взаимоотношенията ни и независимо какво си мислите, аз не си играя с него. Приятен ден, господине.

Тя с бързи крачки се запъти през залата и по коридора навън, пелерината й се вееше зад нея.

Какъв демон го беше накарал да я обиди. Защо винаги трябваше да се опитва да я предизвиква? Ядът го подтикна да излезе по-бързо от училището и да се качи на коня си. Беше оглупял в деня, когато беше видял госпожица Пламък, и днес също се беше държал като глупак. Веднага щом нещата между тях се уредят, ще замине за Англия и веднъж завинаги ще я изхвърли от съзнанието си.

Сабин беше в кабинета на господин Даймон и наблюдаваше Гарет да се отдалечава на коня си. С всеки изминал ден ставаше все по-трудно да се държи равнодушно към него. Припомни си деня, когато беше дошъл при нея и я беше държал в прегръдките си, докато тя плачеше от скръб по починалата си майка. Не трябваше да се подлъже отново и да му повярва, защото това щеше да причини провала й и да навреди на Ричард.

Сабин дочу мъжки глас да разговаря с Шоле и се спусна по стълбите, мислейки си, че това сигурно е Стивън. На последното стъпало внезапно спря, като видя Гарет.

— И така — каза тя, запътвайки се да го посрещне, — значи решихте да ни придружите. Стивън в каретата ли чака?

— Стивън не дойде.

Тя го загледа подозрително.

— Да не би да не е получил бележката ми?

— Когато се върнах в имението, вашата бележка вече се беше получила.

— Тогава защо Стивън не дойде с вас?

Той я улови за ръката и я поведе към вратата, не й давайки време да протестира. Тя спря едва, когато той й подаде ръка, за да й помогне да влезе в каретата.

— Настоявам да разбера защо не дойде Стивън.

— Много е просто.

Той се качи при нея.

— Не му предадох бележката.

Тя не можеше да повярва в безочието на Гарет — как си беше позволил да направи подобно нещо!

— Вие сте непочтен, господине. Вие нарочно не сте му показал бележката ми.

— Точно така — призна той, после се усмихна и се загледа в златистите й очи. — Можех ли да не се възползвам от шанса да ви имам само за себе си?

— Това е… това е… отвличане.

— Не гледам на това по този начин. Не ме ли поканихте да дойда с вас днес?

— Да, но не и…

— Аз просто се отзовах на вашата покана.

— Вие, господине, сте невероятно нахален.

— Аз просто винаги съм се противопоставял на обстоятелствата.

Очите им се срещнаха и в неговите тя съзря нежност.

— И запомнете, госпожице Пламък, когато реша, че искам нещо, обикновено го получавам.

— Ако мислите, че ще ме спечелите с хитрост, господине, на погрешен път сте. Не обичам мъже, които вземат, каквото поискат, без да ги е грижа дали не нараняват.

Той замига слисан.

— Ако ме виждате по този начин, просто ще се наложи да променя мнението ви за мен. Кочияшът чака. Ще му кажете ли накъде да кара — екипажът става нетърпелив.

Сабин с неохота даде съответните нареждания на кочияша. Когато потеглиха, тя нарочно извърна поглед от Гарет и се загледа пред себе си.

Съвсем скоро каретата навлезе в по-оживените улици — кочияшът умело си проправяше път. След неловкото мълчание Сабин първа проговори:

— Разкажете ми за вас, ваша светлост, за да ви опозная по-добре.

— Намирам за отегчително да говоря за себе си. Но вместо това да поговорим за вас.

Тя сви рамене.

— В моя живот нищо особено не се случва. Бих искала да разбера нещо повече за жените във вашия живот.

— Ами ако ви кажа, че сте единствената жена в моя живот?

— Съжалявам, но аз не съм във вашия живот.

Той кимна с глава в посока към кочияша.

— Не бихме ли обсъдили този въпрос, когато сме насаме. За разлика от вас аз не обичам да играя пред публика.

— Не съм сигурна, че искам да остана сама с вас — отговори Сабин и притвори очи. — Може ли една жена да ви се довери, господине?

Той се засмя на свенливата й поза, докато му задаваше този доста хитър въпрос — беше толкова очарователна.

— Мисля, че аз съм този, който трябва да се чувства не в безопасност.

За изненада на Сабин Гарет реши да посвети вниманието си на гледката, разкриваща се през прозореца, като й задаваше въпроси за околностите на Париж и изобщо показваше завиден интерес.

Не след дълго те стигнаха имението на господин Турн. За него можеше да се каже, че е по-голям на ширина, отколкото на височина. И той като всички беше впечатлен от госпожица Пламък и искаше да изрази по всякакъв начин възхищението си от нея.

— Може ли да ви предложа с нещо да се подкрепите? — попита той.

— Не, благодаря, господине — отказа Сабин. — Времето ми е ограничено и бих искала веднага да видя конете.

Гарет огледа внимателно конете.

— Превъзходни са — обяви той, докато прокарваше ръка по мускулестия хълбок на единия.

— Означава ли това, че няма да сгреша, ако ги купя? — попита Сабин.

Гарет провери зъбите и на двата коня, после ги заобиколи и повдигна копитата им.

— Те са в чудесно здраве. От арабска порода са, буйни и без съмнение много бързи.

— Имате много добро око — обади се господин Турн. — Не бих ги дал на никой друг, освен на госпожица Пламък.

— Колко струват, господине? — попита Сабин.

— Подарък са за вас — каза французинът и се поклони.

— Не, господине. Няма да ги взема, без да си платя. Каква е цената им?

Той сви рамене.

— Колкото вие предложите.

Сабин се извърна към Гарет и му проговори на английски.

— Моля, помогнете ми, защото не бих искала да измамя този човек. Каква цена бихте дали за тези два коня?

— Защо не ги приемете като подарък — ще направите този мъж щастлив?

— Не приемам подаръци от мъже, за да не дължа услуга на никого.

— По хиляда франка за всеки от тях ще е голяма щедрост от ваша страна — каза Гарет усмихнат. — Но няма да искате да ги продадете на същата цена и на мен, нали?

Тя за миг се загледа в него, после се извърна към господин Турн.

— Господине, оставям ви бележка, подписана от мен, за две хиляди франка. Моля ви да доставите до седмица конете в моята конюшня.

— Както желаете.

В погледа на мъжа ясно се четеше разочарованието, че госпожица Пламък е отказала подаръка му. Но изведнъж очите му отново блеснаха.

— Когато в Париж разберат, че госпожица Пламък е предпочела коне от моята конюшня, всички ще дойдат при мен.

Сабин се извърна.

— Довиждане, господине.

Тя се запъти към каретата и Гарет й помогна да се качи.

— Горкият човек. Едва не му причинихте удар, отказвайки му подаръка.

Облаците се бяха разпръснали и тя прихвана периферията на шапката си, за да се предпази от слънчевите лъчи.

— Винаги едно и също. Чух, че е женен. Ще направи по-добре, ако на жена си започне да прави подаръци.

Гарет се разположи по-близо до нея.

— Имате нещо против да ви ухажва женен мъж ли?

Златистият й поглед се насочи към очите му.

— Изпитвам антипатия да бъда използвана, по какъвто и да било начин.

Той се загледа в нея със странно изражение и после поклати глава, като че да се освободи от някаква мисъл.

— За миг като че ми напомнихте някого, но не мога да си спомня кого. Образът беше толкова смътен, че илюзията бързо се разсея.

Тя сведе очи, изпита страх, че той започваше да си я припомня.

— Почти пристигнахме у дома — каза тя, опитвайки се да прозвучи лековато.

— Мога ли да ви видя довечера?

— Ако желаете — изрече тя, извръщайки се да го погледне, разтърсена от възбудата в погледа му. — Можем да вечеряме у дома след представлението.

На лицето му се появи цинична усмивка.

— В по-голяма ли безопасност ще се чувствате заедно с мен в своя дом?

— Вие подложен на опасност ли се чувствате, ваша светлост?

6

Гарет чакаше госпожица Пламък до каретата си. Тя излезе от театъра облечена в бяла кадифена дреха с апликирани със златист конец ръкави. По края на полата й бяха пришити мънички розови пъпки, изработени от плат също със златист цвят.

Той се почувства раздразнен, когато я обсадиха поклонници. Тя на всеки се усмихна и му каза по няколко думи. Най-накрая се озова до него и той й помогна да влезе в каретата.

След като потеглиха още дълго чуваха поклонниците й да скандират:

— Пламък! Пламък!

Сабин усещаше раздразнението на Гарет. Той седеше толкова близо до нея, че тя усещаше как дъхът му люлее косата й. Обзе я странно желание — да облегне глава на рамото му и той да я прегърне, както веднъж вече го беше правил. Тя погледна към ръката върху коляното му. Това беше ръка на благородник с дълги нокти и притежаваща сила, степента, на която едва ли би могла да си представи.

Беше благодарна, че фенерите на каретата хвърляха слаби отблясъци и Гарет не можеше да види как треперят ръцете й. Тя ги пъхна в белия си маншон и се извърна към него.

— Вие сте много известна сред вашите сънародници — каза Гарет, все още раздразнен по причини, които не би могъл да обясни. — Чух за вас даже и в Англия. Най-вече от Стивън, признавам. Преди да ви видя, бях скептичен по отношение на това, че някой може да бъде толкова изключителен, както разказваха за вас.

— А сега?

— Съгласен съм с тях.

Заради начина, по който Гарет изрече тези думи, те не звучаха като комплимент.

— Как се чувствате, след като сте обожавана от мнозина?

— Не се интересувам от подобни глупости, ваша светлост. Единствено е от значение за мен представлението да се получи хубаво. Не дължа на никого нищо повече от това.

— Вашият Жак дьо Баяр също е известен в моята страна — чувал съм мнозина да говорят за него. Споменахте в нощта, когато се срещнахме, че неговата трупа е получила покана да играе пред кралица Хенриета — вие ще дойдете ли в Лондон?

Сабин придаде на лицето си кокетливо изражение и повдигна маншона пред устните си, сякаш да прикрие усмивката й.

— Не зная. Все още нищо не е решено.

Той я улови за ръката и взе маншона от нея, хвърляйки го на седалката.

— Бих искал да ви покажа Англия.

— Жак взема решенията, не аз. Ако каже, че ще отидем, тръгвам и аз.

— Защо се съгласихте да вечеряте с мен?

— Не съм много сигурна защо?

Тя вложи цялата лукавост, на която беше способна, в усмивката си.

— Може би това се дължи на изключителния ви чар.

Ръката му я улови за брадичката и извърна лицето й към него.

— Подигравате ли ми се?

— Аз — изрече тя с преувеличена изненада, — коя съм аз — една съвсем безпомощна жена, и да мамя такъв високо титулуван господин като вас? Не бих се осмелила.

Ръцете му уловиха лицето й и го извърнаха към светлината, за да може по-добре да погледне очите й. Нито една жена не го беше омагьосвала повече.

— Мисля, че просто си играете с мен и не разбирам защо.

Сабин отговори, използвайки думите от една от пиесите на Жак:

— Господин херцоже, говори се, че сте отнел сърцата на десетки жени и сте ги отхвърлил без ни най-малко угризение на съвестта. Само се моля да се отнесете по-любезно с мен.

Гарет не се остави да бъде измамен или очарован от играта й.

— Не играйте роля пред мен. Не съм един от вашите глупаци, които всяка вечер седят сред публиката и се задоволяват само да ви виждат.

Тя го погледна с невинни очи, знаейки, че и той посещава всяко представление, откакто се бяха видели за пръв път.

— Кажете ми, господин херцоже, колко пъти сте бил сред публиката?

Изведнъж той започна да се смее. Беше го хванала натясно, използвайки собствените му думи. Но какво значение има, когато съвсем скоро щеше да удържи победа над нея?

— Тази вечер ще ви окажа чест лично да се преклоня пред таланта ви. И ще ви имам само за себе си.

Тя извърна очи от него и се загледа пред себе си, изучавайки орнаментите на тапицерията.

— Не искам да ми се прекланят.

— Какво искате тогава, госпожице Пламък? — попита той с нисък, галещ тон.

Гарет притежаваше властта да я съблазни с думи. Тя реши, че ще бъде по-безопасно, ако го накара да говори за себе си.

— Не е ли вярно, че сте разбили много момински сърца?

— Кой ви каза това?

— Разстоянието между Лондон и Париж не е чак толкова голямо, колкото си мислите. Има хора, които са ми говорили за вас. Казаха ми, че сърцето ви принадлежи на някаква лейди Мередит. Тя няма ли да се притесни, че ще вечеряте с мен?

Гарет за миг остана слисан.

— Информацията ви е много стара. Тази вечер искам да говоря за вас и колко сте очарователна.

Сабин знаеше, че го е настъпила по болното място, в същото време се усмихна, играейки си с диамантената си гривна.

— Рядко обръщам внимание на ласкателства. Особено ако са изказани от господа с благородна кръв. Повечето от вашата класа биха казали и повече в момент на страст, нали?

Той посочи с глава гривната й.

— Един от тези господа с благородна кръв ли ви даде това украшение? Съмнявам се, че сте си го купила от някоя сергия на селски пазар.

— Както вече ви казах, никога не съм приемала скъпоценности, от който и да е мъж. Само с един да го бях направила, той щеше да помисли, че може да предяви претенции и че има някакви права над мен, а аз принадлежа само на себе си.

— Бащата на Ричард подарявал ли ви е ценни украшения? — попита Гарет, изпитал изведнъж ревност към непознатия мъж.

— Разбира се. Но това беше различно — той имаше това право.

Гарет беше решен повече от всякога да разруши бариерите, с които госпожица Пламък беше оградила сърцето си.

— Какво би се изисквало от един господин да направи, за да си спечели правото да приемате подаръците му?

Тя го погледна право в очите.

— Той трябва да спечели сърцето ми, но не вярвам, че това е възможно.

— Да приема ли, че току-що сте ми отправила предизвикателство?

— Не, господин херцоже, аз просто ви открих една истина.

Тя отново прехвърли разговора към него.

— Сигурна съм, че много жени са ви обичали.

Той рязко си пое дъх, нетърпелив да й отговори.

— Не толкова много.

Тя набра кураж да продължи.

— Казаха ми, че сте се оженил за малко момиче от семейство, загинало при много подозрителни обстоятелства.

Тя веднага усети, че той като че застина на място. В каретата се възцари тишина и единственият звук, който се чуваше, бе тропотът на конските копита върху калдъръмените улици.

— Вашият информатор не е бил много точен, госпожице. Все още не съм приел, че жена ми е мъртва.

Неговата откровеност искрено я изненада. Все още вярваше, че тя е жива! Не биваше да се паникьосва или да проявява слабост.

— Щом сте женен, не трябваше да ме молите за тази вечеря, господине. Не смятам това за подобаващо.

С изненадваща бързина Гарет я улови за раменете и я притегли към себе си.

— Толкова ли голямо значение има?

Устните му леко докоснаха бузата й.

— Има ли нещо друго значение, освен това, че сме заедно? Няма друга жена в мислите ми и в сърцето ми, освен вас — това ще задоволи ли любопитството ви?

Сабин премигна. Ставаше все по-трудно да играе ролята на кокетка.

— Сега вие си играете с мен, господин херцоже. Нали не очаквате да ви повярвам, че един мъж може да изпитва толкова силни чувства към една жена, след като се е запознал с нея едва неотдавна?

Прииска му се да я разтърси, за да я накара да признае, че между тях наистина са се породили рядко срещани и прекрасни чувства.

— Много добре съзнавате какво правите с мен и мисля даже ви е приятно да ме ловите на въдицата си.

Силата на погледа му щеше да я изгори.

— Не се преструвайте излишно на толкова свенлива, защото не сте толкова невинна. Много добре осъзнавате чувствата ми към вас, защото и вие изпитвате същото.

Смехът й беше принуден.

— Демонстрирате прекалена увереност в силата си над чувствата на жените, ваша светлост. Защо мислите, че в чувствата ми към вас има нещо повече от чисто развлечение?

Ръцете му още по-здраво я притиснаха и тя се затрудняваше да диша свободно.

— Сега развличате ли се?

Ръката му се плъзна по шията й, той улови брадичката й и изви внимателно главата й така, че устните им почти да се докоснат.

— Защо не се смеете сега?

Сърцето на Сабин биеше лудо, тя си мислеше, че ще се задуши всеки миг.

— Пуснете ме — настоя тя, надявайки се той да не усети страха в гласа й.

За нейна изненада Гарет я пусна.

— Ако не искате да ви любя, кажете ми го сега. Не мога да бъда до вас и да не ви докосвам — каза й той с внезапно прегракнал глас.

— Твърде далеч отидохте — изрече тя, още не освободила се от паниката, която я беше обзела. — Вие ме поканихте на вечеря и това беше всичко, на което се съгласих, ваша светлост.

Той въздъхна тежко и се облегна назад.

— Права сте, разбира се. Моля да ми простите.

Тя с почуда установи, че в този миг й се доплака.

— Така ли се отнасяте с всички свои жени?

— Какво имате предвид с това — с всички свои жени? — попита той с раздразнение. — Казах ви, че няма жени в моя живот.

— Нито съпруга…, нито любовница? Отричайте, щом искате, но не мога да се съглася, че мъж като вас би се лишил от компанията на жени.

Страданията, които Сабин беше изживяла толкова отдавна, се върнаха с нова сила, сякаш всичко се беше случило едва вчера. Много добре си спомняше изпитаната болка, когато в деня на сватбата си разбра, че съпругът й е влюбен в лейди Мередит.

Гарет наблюдаваше как в златистите й очи се появява студенина и острота и това го накара да я пожелае още повече. Единствената жена, която се беше докоснала до сърцето му, изглежда не го уважаваше достатъчно, може би даже го презираше, и той не разбираше защо. Но имаше едно нещо, което той знаеше за нея — тя не беше толкова неотзивчива на прегръдките му всъщност, както го беше накарала да си мисли, че е — на думи.

Сабин успя да изтика спомена за болката в най-отдалеченото кътче на съзнанието си. Нямаше значение какво трябваше да направи, тя щеше да намери начин да достигне до сърцето на Гарет. И щеше да го разкъса на парчета. Каквото и да се случеше с него, той го заслужаваше.

Тя сложи ръка върху ръката му.

— Истина е, че вие сте единственият мъж, с когото се съгласих да вечерям сама. Не зная какво ме накара да приема поканата ви.

Гарет не се усмихна.

— Разкажете ми за бащата на Ричард.

Сабин се опита в думите й и в погледа й да не си проличи триумфа й, когато осъзна, че Гарет се измъчва от мисълта дали тя не е майката на Ричард. Щеше да му позволи да й задава въпроси, щеше да задоволи любопитството му, казвайки истината, водейки го обаче към погрешни заключения.

— Аз… обичах бащата на Ричард — започна тя. — Винаги ще го обичам. Бях много млада, когато той умря и трябваше сама да се грижа за Ричард. Разбира се скоро след това Изабел, Мари и Жак станаха нашето семейство. Не бихме оцелели без тях.

— Бащата на Ричард не се ли беше погрижил за вас?

— Той почина неочаквано. И не можа да ни помогне.

Сабин за миг замълча, усещайки, че всеки миг може да се разплаче.

— Казаха ми, че последната му мисъл е била за нас.

Гарет не проумяваше дивата ревност към мъртвия, която го обзе. Имаше още въпроси, на които искаше да получи отговор.

— Не сте ли обичала друг мъж след бащата на Ричард?

— Не и по същия начин, както обичах него. Но бащата на Ричард е мъртъв, а аз съм жива.

— Как да се боря с призрак? — изрече на глас Гарет, по тона му личеше колко е разстроен.

— Наистина — каза Сабин. — Чувството на ненавист към Гарет беше взело връх в нея. — Между нас винаги ще стои призракът на бащата на Ричард.

— Трудно ми е да повярвам, че такава красива жена като вас живее във въздържание. Точно това съм чувал да говорят за вас.

Сабин прехапа треперещите си устни.

— Благодарна съм, че ме смятате за красива. Но не ви вярвам, че чак толкова сте се загрижил какъв живот водя.

— Дали го приемате или не, аз вече съм част от вашия живот.

В погледа му изведнъж се появи острота.

— Искате нещо от мен и аз не разбирам какво е то.

7

Кочияшът беше пристигнал, където му беше заповядано, и спря каретата. През прозореца Сабин видя ярко осветено имение. Беше толкова погълната от разговора и не беше забелязала, че са излезли извън Париж.

— Какво е това място, господин херцоже? Това не е моят дом.

— Намираме се пред имението на Стивън.

— Защо ме доведохте тук и къде е Стивън?

— Доведох ви тук, за да можем да останем сами. Стивън ще остане в Париж тази нощ.

Преди Сабин да успее да каже и една дума в знак на протест, вратата на каретата се отвори и кочияшът спусна стълбичката, предлагайки ръката си на дамата. Тя с неохота пристъпи навън и позволи на Гарет да я въведе в имението. Планът й беше да бъде сама с него, но не тук, а в собствения й дом.

— Не се притеснявайте — каза й той, приближил устни до ухото й, така че главният слуга, отворил им вратата, да не го чуе. — Ще бъдем сами, освен слугите, разбира се, но след като ни сервират, ще се оттеглят.

Тя му позволи да я поведе по коридора.

— Защо не ме попитахте дали бих искала да дойда с вас? — запита тя. — Не обичам да ме мамят?

Той леко се усмихна.

— Не съм ви измамил. Ако ме бяхте попитали къде отиваме, щях да ви кажа.

— Намирам обноските ви за доста съмнителни. Не мислите ли, че трябваше да ми дадете шанс да приема или да откажа?

— Ако съм сторил грешка, готов съм веднага да ви върна в Париж. Само една ваша дума…

— С нищо не съм ви дала повод да мислите, че съм готова да изневеря на себе си и да приема подобен ангажимент.

Погледът му се спря на устните й.

— Моля да ми простите. Права сте, разбира се — твърде много си позволих.

Тя промени решението си.

— Ще вечерям с вас, но после ще трябва да ме отведете у дома.

Тя очакваше да съзре триумф в погледа му, но той просто кимна. Ако не го познаваше добре, щеше да си помисли, че той се чувства несигурен.

— Вярвам, че всичко е готово — каза Гарет и й подаде ръка. — Ще вечеряме ли?

Сабин докосна с пръсти крайчеца на ръкава му.

— Да се надяваме, че утре сутринта репутацията ми ще е същата.

Гарет беше озадачен. Тя все пак беше актриса и не се предполагаше, че би трябвало да я смятат за дама. Защо имаше чувството, че тя наистина е невинна? Защото, напомни си той, е актриса и играеше такава роля пред него.

Вместо да я заведе в трапезарията за гости, той я поведе към залата на втория етаж — подредената за тях маса беше дръпната до прозореца, откъдето се откриваше чудесен изглед към Сена.

Тя се загледа в трепкащите светлинки по протежението на реката и чак след няколко мига осъзна, че това трябваше да са риболовни кораби.

— Досега пред очите ми не се е откривал подобен изглед. Чудесно е.

Тя се извърна към него и се усмихна.

— Много ли жени сте водил тук?

Тя си мислеше, че той ще се разсмее или ще направи някаква изпълнена с чувство за хумор забележка. Но той я отведе направо към масата и я настани на предназначеното за нея място, преди да й отговори. Докосна с ръка рамото й, а с другата ръка я улови за брадичката.

— Вие сте единствената жена, която някога съм водил тук, а и както знаете, това не е мой дом.

Срам и гняв я обзеха при напомнянето за Стивън. Знаеше ли той за плана на Гарет за тази вечер?

— Стивън със сигурност ли не знае нищо за тази вечеря.

— Разбира се, че не съм му казал.

Гарет все още се чудеше кого ли искаше да измами госпожица Пламък, преструвайки се на толкова свенлива, съвсем по момински, когато и двамата знаеха, че поведението й не отговаря на истината.

— Както виждате, аз съм дискретен.

Ръката му като че щеше да прогори кожата й там, където я докосваше и Сабин се изплаши от собствената си реакция. Понечи да се изправи.

— По-добре да си тръгвам.

— Моля ви, останете. Давам ви честната си дума, че нищо лошо няма да ви се случи в мое присъствие.

Тя се отпусна на стола, а той заобиколи масата и седна срещу нея. За миг — доста дълъг миг, погледът му като че обходи лицето й.

— Нека да изиграем една игра тази вечер — обади се той най-накрая.

— Преди да приема — изрече тя заинтригувана, — трябва да ми обясните за каква игра става въпрос.

Планът му беше да изтръгне тайните, които тя прикриваше.

— Много е проста. Ще бъдем напълно искрени един с друг — каза той и веждите му полетяха въпросително нагоре. — Ще се осмелите ли да участвате в такава игра.

— Съгласна съм да бъда искрена, но ще добавя още няколко правила от своя страна. Ако въпросът е прекалено личен и ако никой от нас няма желание да отговаря, ще го отминем с мълчание. Съгласен ли сте?

Един слуга влезе и сложи блюдата на масата, после също толкова мълчаливо се оттегли. Гарет наля вино в чашата на госпожица Пламък, преди да отговори.

— Съгласен съм с вашето условие.

Тя вдигна чаша и отпи глътка.

— Задайте въпрос пръв, господин херцоже.

— Не бихте ли ме наричали Гарет.

— Разбира се, Гарет — съгласи се тя с усмивка. — Това първият ви въпрос ли е?

Той внимателно я наблюдаваше.

— А как да ви наричам аз?

Тя доближи чашата си до неговата.

— Можете, както вече ви е известно, да ме наричате госпожица Пламък.

— Как ви наричат приятелите ви?

— Аз нямам много приятели.

— Умело заобикаляте истината. С какво име се обръща към вас господин Дьо Баяр?

— Предпочитам да не ви отговарям.

— Което само по себе си също е отговор — отбеляза Гарет. — Вашата неохота доказва, че семейство Дьо Баяр знаят самоличността ви — така ли е?

— Така е — съгласи се тя. — Сега е мой ред, Гарет Блекторн.

Той се облегна назад, без да откъсва поглед от нея.

— Готов съм.

— Казахте, че сте женен?

— Да.

— И все още ли се смятате за женен?

Той се поколеба за миг, чудейки се как да я накара да разбере.

— Много хора смятат, че съпругата ми е мъртва, но аз не съм сигурен в това.

Сабин изтръпна от страх и конвулсивно преглътна.

— Обичахте ли съпругата си?

Храната върху масата така и остана недокосната — те твърде много бяха погълнати от играта и един от друг.

— Всъщност, аз едва я познавах. Тя все още беше дете. Никога не съм я познавал като съпруг.

Тя събра цялата си смелост, за да му зададе следващия въпрос.

— Как така? Толкова ли отблъскваща е била, че едва сте понасяли вида й?

— Опитвам се да си припомня лицето й, но всичко, което си спомням, е — златисти очи, не точно като вашите. Тя беше едно очарователно дете.

Сабин сведе очи.

— Разкажете ми повече за нея.

Играта не вървеше, както Гарет възнамеряваше, но реши да продължи да отговаря на въпросите й.

— Отдавна не съм говорил с никого за нея, защото всички вече вярват, че е мъртва и ме карат и аз да повярвам в това. Името й е Сабин и тя беше едно много изплашено момиче, принудено да се омъжи за един мъж, когото не познаваше. Спомням си жалостта, която изпитах тогава към нея.

Свещите припламваха и светлината им започна да намалява — някои от тях вече догаряха, но нито Сабин, нито Гарет забелязаха това — твърде погълнати бяха от играта.

Сабин отметна една къдрица, спуснала се пред очите й — това движение се стори на Гарет особено очарователно.

— Какво се случи с клетата ви малка съпруга?

— Случи се нещо и всичко свърши — каза той с горчивина.

— Това не е отговор.

— Нямам отговор — каза той и продължи, извиквайки на помощ цялото търпение, на което беше способен. — Дълги месеци се опитвах да я открия, но не открих никаква следа от нея. Има хора, които искат да ме накарат да подпиша петиция до краля, с която да поискам да я обявят за мъртва, за да мога да се оженя отново и да ми се роди наследник, но не искам да го направя, преди със сигурност да разбера какво се е случило с нея.

— Клетото нещастно момиче, което ще се омъжи за човек, който е изгубил съпругата си и не може да я намери.

Гарет се пресегна през масата, улови я за ръката и сплете пръсти с нейните.

— Сега е мой ред. Кажете ми, госпожице Пламък, обичала ли сте някога?

— Да, разбира се.

— Бащата на Ричард ли?

— Да, много силно.

— Никога ли не сте обичала друг, освен него?

Тя се усмихна.

— Веднъж си помислих, че съм лудо влюбена в един млад мъж, но както вие не можете да си припомните лицето на съпругата си, така и аз едва мога да си припомня неговото.

— Името му?

Тя отдръпна ръката си, припомняйки си деня, когато се беше влюбила в него.

— Получих добро възпитание — беше отговорът й, — и много добре зная, че една дама не бива да обсъжда миналото си с мъжете, особено когато говори за стара любов. И освен това беше преди много време.

Той се усмихна унило.

— Някога била ли сте омъжена?

Тя се поколеба за миг.

— Всеки знае, че госпожица Пламък няма съпруг.

Гарет не се усмихваше.

— Бащата на Ричард не се ли ожени за вас?

Лицето му се беше смръщило и на нея й се прииска да се засмее заради иронията в ситуацията, в която беше попаднала. Той сега беше преследваният, а тя беше преследвачката в тяхната игра. Усети как на сърцето й олеква и се засмя. Гарет не знаеше, че срещу него седи клетата му малка съпруга. Тя щеше да го върти на малкия си пръст и да го измами, без той да се усети.

— Бащата на Ричард вече си имаше съпруга, когато се срещнахме с него.

В тона на Гарет се появи острота.

— Вие трябва да сте била много млада.

Стори й се много смешно, че се налага да го излъже, говорейки му истината.

— За любовта възрастта не е преграда.

Гарет присви устни, ясно беше, че играта повече не му се нравеше.

— Ако постъпвам неправилно, ще ви се извиня, но трябва да зная — изпитвате ли чувства към мен?

Сабин се изправи.

— Твърде малко ви познавам, Гарет.

— Да се надявам ли, че чувствата ви могат да се задълбочат, ако ме опознаете по-добре?

На Сабин не се понрави явната цел на неговите въпроси. Той я принуждаваше да подложи на проверка чувствата си, нещо, за което тя още не беше готова.

— Как да ви отговоря, когато не познавам добре себе си?

Тя се отправи към вратата и понечи да я отвори, но Гарет я спря. Той я обхвана за раменете и я извърна към себе си. Тя се оказа в капан — притисната между стената и силното му тяло. В гърлото й като че изведнъж се надигна буца и тя започна да се затруднява да диша.

Тя извърна глава и инстинктивно потърси устните му, толкова близо до нейните — прииска й се да ги усети върху своите.

Устните на Гарет леко докоснаха устните на Сабин. Той нежно я притегли и тя се сгуши в него, усещайки в тялото й да се разлива топлина. Ръцете му се протегнаха да прихванат главата й и целувката им стана по-дълбока. Той я притискаше толкова силно към себе си, че тя усещаше мускулестото му тяло.

Нейното тяло беше обхванато от бушуващи чувства — толкова първични и толкова прекрасни. Устните й се разтвориха, за да поемат устните на Гарет — в целувката му беше усетила обещание за нещо повече.

Той вдигна глава и я задържа в прегръдките си очарован, а тя опря глава в гърдите му, изпитвайки свян. Усети пулсирането на сърцето му — той беше толкова развълнуван от целувката им, колкото и тя.

Гарет сведе глава и още веднъж устните му докоснаха нейните, изтръгвайки от нея емоции, които съвсем не й се искаше да изпитва. За нея ставаше все по-трудно да си напомня, че той всъщност е много опасен. Единствената мисъл, която се въртеше в съзнанието й, че това беше съпругът й и колко хубаво беше, че най-накрая се беше озовала в прегръдките му.

Той вдигна глава, улови я за брадичката и се усмихна, забелязал руменината, появила се на бузите й.

— Ако не ви познавах добре — каза той, — щях да си помисля, че сте толкова невинна, колкото се преструвате, че сте.

Тя нищо не каза и му позволи да я поведе отново към вътрешността на стаята — всички свещи вече догаряха. Тя се извърна и погледна през прозореца — луната хвърляше достатъчно светлина, за да освети и най-тъмните ъгли.

Той се изправи зад нея и ръката му потърси ръката й.

— Трябва да си тръгвам — обяви тя, в тона й ясно личеше, че точно това не й се иска да направи.

Ръката му нежно се плъзна към косата й и той прокара пръсти през нея.

— Наистина ли искате да си тръгнете?

— Не… да — обърках се. Не зная.

Гарет изстена и се притисна към нея — тя усети, че той трепери.

— Какво правите с мен? — попита той със страдалчески тон.

Той я желаеше и женското й сърце й подсказваше, че ще е нужно съвсем малко усилие да накара Гарет Блекторн да я обича.

— Вие искате да притежавате душата ми, огненокоса красавице — прошепна той, докато устните му покриваха с целувки шията й. — Мисля, че наистина е твърде късно за мен да се оттегля, защото вие вече владеете сърцето ми.

Не се предполагаше да стане така, помисли си Сабин, опитвайки да се изтръгне от прегръдката му, но той я извърна към себе си и под целувките му съпротивата й изчезна. Гарет я съблазняваше с думи, докосвайки я с ръце и карайки я да усеща силата на мъжкото му тяло.

Сабин беше играла в пиеси, където трябваше да покаже, че обича, но досега не беше знаела, че любовта можеше да се окаже чувство, по-силно от всички други чувства, чувство, което щеше да я накара да се измъчва и да се чувства несигурна. Искаше й се Гарет да не спира да я гали и целува. Тя притвори очи, когато ръцете му се насочиха към най-горното копче отпред на роклята й.

— Трябва да си тръгвам — отрони тя с треперлив глас. — Това не е редно.

Но вътрешният й глас й напомни, че този мъж всъщност е съпругът й.

— И ще ме оставите да се измъчвам ли? — попита той, като след всяко откопчано копче докосваше с устни открилата се голота.

Изведнъж съзнанието й като че се проясни и тя се изтръгна от обятията му, мъчейки се да си възвърне самообладанието. Толкова беше сигурна, че е във възможностите й да контролира Гарет, а ето че беше на път да изпусне контрола над себе си. Изобщо не знаеше какво означава един мъж и една жена да се любят, а сега не беше време да го научава.

— Твърде далеч отидохте — изрече тя през смях. — Толкова далеч, че е по-добре да спрем за малко, за да имаме време да се насладим на случилото се, нали?

Гарет се приближи до нея.

— Похватите на французойките ме смайват. Какво искате от мен — да ви моля да ме целунете ли? — попита той и прокара пръсти още веднъж през разрешената й коса. — Умолявам ви — продължи той с поглед, впит в нейния. — Зная, че не ми вярвате, но аз никога не съм желал жена повече, отколкото вас. Още първата вечер, когато ви видях на сцената, знаех, че ще ви имам. Ако не тази вечер, то друг път — не ви мамя обаче, ще бъдете моя.

Сабин се наклони към него и го докосна с ръка по рамото.

— Вероятно първото, което сте чул за французойките, е, че те не се оставят лесно да бъдат измамени. Искате да ме накарате да повярвам, че мъж като вас може да копнее за жена като мен?

— Копнял съм по много жени, но никога не съм имал жена, която да ме е довеждала до лудост като вас.

Тя премигна и се извърна към прозореца — лунната светлина освети лицето й.

— Предполагам, че съм най-красивата жена, която някога сте виждал — каза тя с предизвикателен, макар и твърде скептичен тон.

— Познавам жени, които са не по-малко красиви от вас, може би даже и по-красиви — призна Гарет, — но това, което изпитвам към вас е повече от едно чисто преклонение пред красотата, повече от самия копнеж.

Сабин видя как на лицето му се изписа объркване, осъзнавайки какво е казал.

— Никога не съм мислил, че нещо подобно ще се случи с мен — призна той, като я улови за ръката и сложи там, където биеше сърцето му. — Нямам думи да опиша какво изпитвам към вас.

Гарет поклати глава, като че да избистри мислите си.

— Най-влудяващото е, че не зная вие какво изпитвате към мен — продължи той.

— Това има ли значение?

— Да, по дяволите, има! По причини, неизвестни за мен, има, и то голямо значение.

Сабин направи рязко движение, което прикова вниманието му, и позволи на роклята си да се изхлузи от раменете й. Дъхът му я погали по бузата, докато той свеждаше глава да докосне с устни шията й. Опита се да си припомни предупреждението на Изабел, но то като че излетя от съзнанието й, щом устните на Гарет докоснаха извивката между гърдите й. Значи това било да позволиш на един мъж да те люби, помисли си тя, завладяна от прииждащото на вълни чувство на наслада.

На лунната светлина кожата на госпожица Пламък се стори на Гарет като изтъкана от сребро, а косата й — изплетена от искрящо злато.

— Гарет, не можем да продължаваме така — прошепна тя, в тона й се усещаше напрежение.

Една сълза се търколи от очите й и той я изпи с устни.

— От всичко случило се в моя живот, за което с най-голямо удоволствие ще искам да си спомням, вярвам, че това е мигът, който бих предпочел пред всичко друго.

Как би могла една жена да му устои, почуди се тя. Той направо разкъсваше сърцето й и тя трябваше да се освободи, преди да е станало твърде късно.

— Вие ме плашите, Гарет — прошепна тя.

Той усети страха в тона й и веднага отпусна прегръдката си. Отстъпи назад и прибра ръце. Дишането му беше неравно.

— Да ви изплаша е последното нещо, което бих искал да направя.

Тя скри лице в шепи и на него му се прииска да я прегърне, да я успокои, но не посмя да я докосне, защото се страхуваше, че след това нямаше да му се иска да я пусне.

Гарет се бореше да овладее собствените си емоции. Когато Сабин вдигна лице към него и той прочете объркване в погледа й, разбра, че в този миг тя не играе.

Без да се колебае се приближи до нея и я взе в прегръдките си.

— Не се плашете. Няма да искам нищо повече от вас. По всичко изглежда, че все още обичате бащата на Ричард.

Тя остана слисана при споменаването на баща й, което я накара да се върне към реалността. И думите, които изрече, разсякоха като с нож сърцето на Гарет.

— О, да, да, аз винаги ще го обичам.

Гарет се опита по свой начин да се пребори с болката, която изпитваше.

— Все още ли играем играта на въпроси и отговори? — попита той.

— Какво? Аз… да.

— Когато ви целувах за мен ли мислехте или мислехте за бащата на Ричард?

Сабин видя несигурността му. Нямаше измама — в погледа му се четеше мъка.

— Не — отвърна тя, — не мислех за бащата на Ричард, когато ме целувахте.

— Не зная какво става с мен — прошепна Гарет. — Казвам си, че трябва да ви забравя и да се върна в Англия, но не минава и ден, без да не поискам да ви видя.

За миг притвори очи.

— Кажете ми, че изпитвате чувства към мен — продължи той.

Сабин отхвърли глава назад, искаше й се сърцето й да не се раздира от такава силна болка. Вършеше предателство спрямо баща си, като приемаше с такава наслада докосванията на мъжа, който го беше убил. Опита се да се изтръгне от него, но устните му вече бяха върху нейните, карайки я да се чувства безпомощна.

Лицето на баща й изплува пред погледа й и тя откъсна устни от устните на Гарет.

— Не ме докосвайте! — извика тя и се отдръпна от него. — Не искам никога да ме докосвате.

Сабин не усети, че заговори на английски и то без следа от френски акцент.

Гарет остана като зашеметен.

— Коя сте вие? Като че във вас има две жени. Едната е нежна и любяща, а другата… сурова и гневна — може би даже жестока.

Ръцете на Сабин трепереха, докато тя се опитваше да закопчее роклята си.

— Не трябваше да ме водите тук.

— Не ме отхвърляйте, докато не ми дадете възможност да спечеля вашата любов.

Тя скри лице в шепи и заплака.

— Не искам да ви обичам.

Той нежно улови главата й и подложи рамото си под нея. Тя не очакваше Гарет да прояви такова съчувствие към нея. Обхвана я чувство на спокойствие, прииска й се завинаги да остане в прегръдките му — ръцете му я галеха по гърба, не за да предизвикат отново страстта й, а за да я утешат.

— Толкова много ли сте страдала? — попита той.

— О, да — отговори тя, мислейки си как животът й беше поел в съвсем друга посока в нощта, когато бяха убили баща й. — В живота ми има събития, които и досега ръководят моите стъпки по път, който се налага да следвам. Предупреждавам ви, Гарет, че ако сте близо до мен, моето минало може да ви настигне и да разруши живота ви.

Той изправи глава.

— Не мислите ли, че е твърде късно за това предупреждение? Не разбрахте ли, че ви обичам. Ако сте в опасност, аз ще ви пазя и няма да ви искам нищо в замяна.

Тя заклати глава толкова енергично, че косата й се разпусна.

— Нямате право.

Той докосна с устни мокрото й лице.

— О, имам. Ще се изправя срещу целия свят, за да ви защитя. Елате с мен в Англия и ми дайте възможност да ви защитавам.

Изведнъж Сабин вдигна глава и го погледна.

— Да не би да ми предлагате да стана ваша херцогиня?

В очите му се появи съжаление.

— Не, не мога да направя това.

В тона й се появиха гневни нотки.

— Разбира се, че не можете. Една актриса никога не би могла да стане херцогиня Балмро, нали?

Той я улови за брадичката и изви главата й, за да го погледне в очите. Когато заговори, в тона му имаше болка:

— Не очаквам да разберете как се чувствам, но ще се опитам да ви обясня. Ако бях свободен да постъпя както искам, нямаше да се колебая да ви направя своя жена и с гордост да ви покажа на цял свят.

— Можете да говорите така, защото вече сте женен — това ви спасява, нали, ваша светлост? Много е удобно. Колко пъти сте използвал клетата си съпруга, за да откажете някоя по-амбициозна любовница от желанието да се омъжи за вас?

Той изглеждаше слисан.

— Това ли си мислите за мен?

— Молите ме да стана ваша метреса ли?

— Отново ли играем играта на въпроси и отговори?

— Да, нали това беше вашето желание.

— Тогава признавам, че ще ви отведа в Англия като моя метреса, но това е единственият начин да бъда с вас. Другото не е в моя власт.

— И защо не?

— Заради тъжното малко момиче, което някога се нуждаеше от моята защита.

— Съпругата ви.

— Да.

Той сведе рамене.

— Ако е умряла, вината е моя. Ако е жива, трябва да я открия.

Сабин за миг като че не можеше да говори. Беше объркана. Тя покри устните си с ръка, усетила, че й се повдига.

— Не се чувствам добре, ваша светлост. Искам да си отида у дома.

— Не ме напускайте — помоли се Гарет.

Прииска й се да избяга.

— Нуждая се от известно време да помисля.

— Ще мислите ли за нас?

— Да — и за нас, и за много други неща.

Гарет улови лицето й между шепите си и нежно опря буза до нейната.

— От дълги години се чувствам като изпразнен, но в мига, в който ви видях, сякаш отново се върнах към живота. Не зная защо, не мога да си го обясня. Никога вече не искам да се чувствам самотен.

— Не мисля, че си подхождаме. И никога няма да бъда метреса на никой мъж.

— Даже и така, аз пак искам да бъда близо до вас. Въпреки цялата ви известност, вие не сте щастлива. Искам да се грижа за вас и Ричард.

Той я притегли към себе си и те останаха така прегърнати дълго време. О, душата й и тялото й като че ликуваха в прегръдките му и осъзнаването на това я изплаши. Опита се да си припомни колко измамен и хитър беше той и че не трябва в никакъв случай да му вярва.

— Аз мога да се грижа за Ричард — каза тя и тонът й се оказа лишен от топлина. — Толкова много съм направила за него.

— Но той няма баща.

Тя се отдръпна.

— Не, баща му е мъртъв и никой не би могъл да заеме мястото му. Никога повече не ми предлагайте да стана ваша метреса.

Той също се отдръпна от нея.

— В този миг не мога да ви предложа нищо повече.

Тя му обърна гръб.

— Нищо не искам от вас, Гарет, освен едно. Един ден ще узнаете какво е то.

Той въздъхна тежко, раздразнен.

— Защо ме карате да чакам, кажете ми го сега.

В очите й се появиха сълзи.

— Едно знайте, господин херцоже, на никого не ще стана метреса.

И за да не се разплаче, тя се втурна към изхода.

— Трябва да тръгвам. Ще помоля кочияша ви да ме откара у дома.

Той я последва — бледен, не изглеждаше да е в по-добро състояние от нейното.

— Ще ви придружа.

— По-добре да си тръгна сама.

Той я наблюдаваше как се отдалечава от него — искаше му се да й извика да се върне. Бог да му е на помощ — той я обичаше. Имаше мигове, когато си мислеше, че и тя го обича — не можеше да е сбъркал. От какъвто и род да беше притеснението й, то ги отдалечаваше от щастието им. Възнамеряваше да открие какви демони я измъчват.

Седнала в каретата, Сабин се загледа през прозореца навън. Трябваше да извика на помощ цялото самообладание, на което беше способна, за да напусне Гарет. Не трябваше да се случи така — тя почти изгуби контрол над себе си тази вечер. Следващия път, когато се срещнат, ще бъде подготвена. И тя ще избере и времето, и мястото.

8

Когато каретата спря пред вратата на дома на Сабин, тя видя, че навсякъде в къщата свети. Докато кочияшът й помагаше да слезе Изабел изхвърча насреща й.

— Брат ти! — извика тя уплашена. — Навсякъде го търсихме и не можахме да го намерим. Не знаех къде си и затова извиках Жак и Мари.

Кочияшът на Гарет се поклони на Сабин.

— Мога ли с нещо да ви помогна, госпожице?

Сабин толкова се беше изплашила за Ричард, че едва можеше да разсъждава спокойно.

— Не. Можете да си тръгвате.

После като обезумяла се втурна към къщата, изкачи се бързо по стълбите и влетя в стаята на брат си.

— Ричард — извика тя, още, щом като отвори вратата. — Ричард, отговори ми!

Двете му хрътки се хвърлиха към нея, ближейки ръцете й и махайки с опашки. Ричард обаче го нямаше.

Изабел също влезе в стаята, опитвайки се да си поеме дъх.

— Както виждаш, не е лягал.

Сабин се наведе да вдигне играчката — войник, задържа я за миг, после я пусна в сандъка с останалите играчки.

— Разпитахте ли слугите?

— Първо това направих. Никой не го е виждал от здрач.

— Той няма приятели. Къде ли би могъл да отиде?

Изабел толкова се беше притеснила, че за кой ли път от очите й потекоха сълзи.

— Опитах се да се сетя къде би могъл да отиде, но нищо не ми дойде наум.

Сабин все повече я обземаше паника.

— Той не може да ми направи нещо подобно. Знае, че много бих се разтревожила. Сигурна съм — някой го е отвлякъл.

— Никой не би могъл да се вмъкне в тази къща, без да го видят. Освен това кучетата не биха допуснали никой чужд в тази стая.

Сабин се огледа наоколо с обезумели очи, търсейки някаква улика, нещо, което би я навело на някаква мисъл какво се е случило.

— Възможно ли е Гарет да е открил кои сме, Изабел? Възможно ли е нарочно да ме е отвел толкова надалеч тази вечер, за да може друг някой да отвлече в същото време Ричард?

— В това няма смисъл. Защо те пусна тогава?

— Трябва да намеря Ричард. Ще докладвам за изчезването му на властите и ще поискам помощта им.

— Жак и Мари вече докладваха и търсенето започна.

Сабин не съзнаваше, че през цялото време крачеше из стаята.

— Не мога да стоя и нищо да не правя.

Тя отиде до прозореца и се загледа в тъмнината. Брат й беше там някъде, сам и изплашен.

— О, Ричард, моля се на Бог да те запази жив.

След като се завърна в имението, кочияшът поиска да види херцога и беше отведен незабавно в залата, където беше седнал Гарет и слагаше в ред кореспонденцията си.

— Акерман — каза изненадан Гарет, — нали отведохте пътничката си безпроблемно до дома й?

— Да, ваша светлост, но си помислих, че трябва да знаете какво се е случило с брат й.

Гарет смръщи вежди.

— Какво е станало с Ричард?

— Съобщиха на госпожицата, че брат й е изчезнал и тя много се разстрои.

Гарет се изправи, на лицето му се беше изписало безпокойство.

— Госпожица Пламък е известна, възможно е някой умопобъркан да е отвлякъл момчето, въпреки че това не се случва толкова често. По-скоро, като се има предвид копнеещата му за приключения душа, момчето трябва само да е предприело нещо.

Той се обърна към кочияша.

— Къде бихте отишли, ако бяхте момче, търсещо приключение, Акерман?

— Не бих казал, че някога съм преживял приключение, ваша светлост.

Гарет неочаквано се разсмя.

— Мисля, че зная къде да го намеря. Разпрегнахте ли конете?

— Не, веднага дойдох при вас, ваша светлост.

— Тогава да побързаме.

Когато каретата стигна до парка, където Гарет беше прекарал цял един следобед с госпожица Пламък и брат й, вече валеше. Сега там беше тъмно, празните щандове хвърляха необичайни сенки на прокрадващата се през ситния дъжд лунна светлина.

Гарет се втурна към реката, където няколко души си бяха направили палатков лагер, за да бъдат готови за състезанието с лодки утре сутринта.

Той извика момчето по име и разпита някои от лагеруващите, но никой не го беше виждал. Гарет беше на път да се откаже, като видя самотна фигурка, прислонена към една статуя.

— Ричард — извика той и се наведе над момчето.

— Господин херцоже — изрече Ричард с облекчение, — молех се някой да ме намери и ето, че вие дойдохте. Толкова се уплаших и ми е много студено.

Той обви ръце около шията му, Гарет го вдигна на ръце и го внесе в топлата карета.

— Сестра ти много се разтревожи за теб, Ричард — каза Гарет, докато настаняваше момчето и го покриваше с пелерината си.

— Как разбрахте къде съм?

Гарет го изгледа строго.

— Замислих се какво би могло да направи едно момче и си спомних, колко ти се искаше да наблюдаваш състезанието с лодки.

Ричард го погледна изпитателно.

— Сестра ми много ще ми се ядоса, нали?

— Мисля, че много си я изплашил. Нали знаеш, че това, което си сторил, не е хубаво?

Ричард кимна, на лицето му се беше изписало нещастно изражение.

— Бих направил всичко, за да видя състезанието с лодки, но много съжалявам, че причиних на сестра си такива тревоги.

— Трябва да ми обещаеш нещо — че това няма повече да се повтори. Ще ми обещаеш ли, Ричард?

Момчето кимна.

— Искам да си отида у дома.

Мари се беше върнала, но Жак беше продължил да участва в търсенето. Сабин все така не спираше да крачи, понякога се приближаваше до вратата и се ослушваше.

— Чувам приближаването на карета — изрече тя с надежда в гласа си.

— Може би Жак носи някакви новини за Ричард — предположи Изабел.

Сабин се втурна към площадката пред входната врата заедно с Мари и Изабел и стигна там, тъкмо когато вратата се отваряше, пропускайки Гарет, който носеше Ричард.

Сабин пое спящото момче от него и внимателно го огледа. След като се увери, че нищо лошо не му се е случило, тя силно притисна Ричард към себе си.

— Ричард, какво стана?

— Той по-късно всичко ще ви обясни — каза Гарет. — Целият е мокър и уморен — по-добре веднага го преоблечете в топли дрехи.

Сабин изгледа Гарет над главата на Ричард.

— Какво сте му направил?

Гарет поклати глава и се извърна към вратата. Не се беше надявал точно на такава реакция от нейна страна.

— Ще ви оставя да се погрижите за брат си. Не е нужно да ми благодарите за това, което направих. Лека нощ, госпожице Пламък.

Сабин отвори уста да протестира, но Гарет вече беше излязъл.

Мари и Изабел се засуетиха около Ричард и той се събуди.

— Не исках никого да тревожа. Толкова ми се искаше да видя състезанието с лодки. Помниш ли, Сабин, когато ми каза, че някои хора си правят лагер от предната нощ, за да могат сутринта спокойно да наблюдават?

Мари пое Ричард от ръцете на Сабин и се запъти по стълбите.

— Първо ще те настаня на леглото. Толкова ни изплаши. Едно момче не бива да се държи така с тези, които го обичат — започна да го гълчи тя.

Сабин ги следваше по стълбите.

— Искам да зная какво точно се случи, Ричард.

След като беше преоблечен в сухи дрехи и вече настанен в леглото, добре завит и със съд за затопляне на краката, Сабин приседна до него.

— Сега, разкажи ми какво се случи.

— Ядосана ли си ми, Сабин?

— Мисля, че да. Просто защото силно се разтревожих за теб, тъй като много те обичам.

— Господин херцогът ми каза да ти обещая повече да не те тревожа така.

— Той откъде знаеше как да те намери?

— Не зная, но се радвам, че ме намери.

— Как излезе от къщата, без никой да те види? — попита го Сабин.

— Промъкнах се по стълбите, когато никой не гледаше в тази посока и вървях пеша до парка. Щях да се върна на сутринта, след състезанието.

Мари кръжеше около него също като квачка около пиленцето си.

— Лошо момче, да ни изплашиш всички толкова.

Той сведе глава.

— Много съжалявам. Погледът му се насочи към Сабин.

— Толкова се изплаших — призна той. — Също като в нощта, когато паднахме във водата — спомняш ли си?

Много отдавна брат й не беше споменавал за онази ужасна нощ и тя се надяваше, че я беше забравил.

— Какво друго си спомняш за онази нощ, Ричард?

— Спомням си колко студено беше и колко бях изплашен, сякаш някой ни гонеше.

Докато задаваше следващия си въпрос, на Сабин сякаш не й достигаше въздух.

— Разказа ли на херцога за онази нощ?

— Разбира се, че не. Той е много добър, Сабин. Когато го видях, престанах да се страхувам.

Сабин го целуна по бузата и се отправи към вратата.

— Хайде да спиш вече, Ричард. Ще поговорим отново за всичко утре.

— Ще остана малко при него — настоя Мари, придърпвайки стол до леглото. — Надявам се глупакът, който ми е съпруг, скоро да се върне.

— Ще сляза долу и ще приготвя топла супа за Ричард — каза Изабел и също излезе от стаята.

Сабин прекоси коридора и влезе в спалнята си. Тази вечер за миг беше помислила, че Гарет е отвлякъл Ричард. Вместо това той го беше намерил и го беше довел у дома. Започваше да се обърква в отношението си към него. Странно, но тя повече не се страхуваше от него. Не беше ли всъщност страхът й приспан с чувството на наслада, което той й даряваше?

Трябваше в най-скоро време да направи нещо, за да приключи с несигурността, в която живееше години наред. Беше време да се изправи срещу Гарет и тя знаеше какво да направи.

Гарет се вгледа в бележката, която току-що му беше предал икономът.

— Любовна бележка ли? — попита Стивън усмихнат.

— Изглежда е от госпожица Пламък. Казах ти как намерих брат й снощи.

— Да, но ми каза и друго.

Гарет счупи печата.

— Мисля, че тя просто изразява благодарността си.

Той първо прочете бележката наум:

„Ваша светлост,

Чувствам се засрамена от държанието си снощи. Отнесох се твърде неблагодарно с вас, след като ми върнахте Ричард. Довечера в осем часа давам вечеря и ви моля да приемете поканата ми. Очаквам ви с нетърпение, за да мога да изкажа благодарността си.“

Гарет вдигна очи към Стивън, който го гледаше въпросително.

— Ти получи ли покана от госпожица Пламък?

— Не, не съм — отвърна Стивън, надничайки над рамото на Гарет и с усмивка добави. — Може би е поканила само теб.

— Не мисля.

След случилото се снощи Гарет беше решил повече да не преследва госпожица Пламък. Тя обичаше един мъртвец и той не можеше да надделее над спомените й.

— Няма да отида на вечерята й — обяви Гарет, смачквайки бележката й и захвърляйки я на масичката. — Утре заминавам за Англия.

Стивън беше много по-проницателен, отколкото Гарет предполагаше.

— Разстоянието не ще заличи това, което те измъчва, приятелю. Никога по-рано не съм те виждал толкова завладян от една жена.

— Не говори повече за нея, Стивън. Всичко е свършено. Тя ме осведоми много добре за чувствата си. Сърцето й е лед и за нея е достатъчно да живее със спомена за бащата на Ричард.

Сабин изчака връщането на Изабел до вратата.

— Предаде ли поканата?

— Да, но това, което смяташ да направиш, продължава да не ми харесва.

— Той каза ли, че ще дойде?

— Не останах да се видя с него, но не се съмнявам, че ще дойде.

— Довечера — каза Сабин на Изабел — ще отведеш Ричард при Мари и Жак и ще останете при тях, докато аз не дойда за вас утре сутринта. Вече съм съобщила на слугите, че ще напуснем къщата, след като днес опаковахме всичко. Когато утре напусна този дом, госпожица Пламък ще престане да съществува.

— Значи дойде времето за теб и Ричард да се върнете към миналото си — каза тъжно Изабел. — Сигурна ли си, че се налага?

— Това ни остава да направим, Изабел. Изпратих отново послание на вуйчо Жозеф. Този път приложих и медальона на мама с надежда, че някой ще го разпознае. Най-вероятно така е станало, защото днес получих покана да ги посетим и в най-скоро време трябва да уредя това посещение.

Изабел усещаше тежест в сърцето си, докато поемаше кошницата с ежедневната й работа за шиене, сложена точно зад вратата. Тя се настани на един стол и започна да кърпи една от ризите на Ричард, точно сега не можеше да стои без работа.

— Ще ми липсвате и двамата, вие станахте част от живота ми.

Сабин улови сбръчканата й ръка.

— Скъпа Изабел, остави кърпенето. Това е нещо, което не ще ти се налага никога повече да правиш.

Изабел не се осмеляваше да погледне Сабин в очите.

— Свикнала съм да го правя. Ръцете ми като че сами го искат.

— Да не би да мислиш, че ще те изоставя? Идваш с нас, разбира се.

Радост изпълни побледнелите сини очи на старицата и за миг тя като че загуби дар слово.

— Не зная какво бих правила, ако трябваше да остана тук. Моля те само да бъда твоя лична прислужница и да се грижа за всичко, от което имаш нужда.

— Няма да се наложи да правиш нищо, ще прекарваш дните си в мързел, Изабел, защото ще ми бъдеш най-доверена компаньонка.

— Не, на това никога няма да се съглася — каза веднага Изабел. — Най-щастлива съм, когато мога да се грижа за теб.

Сабин много добре разбираше Изабел. Тя не беше създадена за безделие.

— Щом като желанието ти е да продължиш да се грижиш за мен, така и ще бъде.

На лицето на Изабел отново разцъфна усмивка.

— Сега ще отида да проверя дали всичко е добре опаковано.

Тя понечи да излезе от стаята, но изведнъж се спря.

— Възнамеряваш да останеш сама с Гарет Блекторн в тази къща?

— Да. Това е единственият начин. Мисля, че Гарет ме обича и довечера ще използвам любовта му против него.

— Запитай се защо е нужно да правиш това. Дали, за да го накажеш, или защото го обичаш?

— Чувствата ми нямат значение. Това, което ще направя довечера, е заради баща ми — най-накрая той ще бъде отмъстен! Довечера е едва началото. Останалото ще се разиграе в Англия, но все още не зная какво точно ще се случи.

Изабел се вгледа с проницателните си очи в лицето на Сабин.

— Рискът за теб е голям.

— Той не знае коя съм аз.

— Искам да ти припомня деня, в който Жак и аз измъкнахме едно полуживо момиче от буйния поток. Ако Гарет Блекторн е отговорен за случилото се, кой би могъл да каже, че няма да опита отново — и следващия път може и да успее.

— Когато осъзнае коя съм, ще бъде твърде късно, защото ще се намирам под закрилата на вуйчо си.

Сабин погледна през прозореца и видя как слугите изнасят от къщата й един по един кошове с опаковани вещи.

— Ще погледнете ли с Мари дали не сме забравили нещо?

— Разбира се. Какво казаха Жак и Мари за това, че напускаш?

— Много се натъжиха, разбира се, но ме разбраха.

— Не ми харесва, че ще бъдеш съвсем сама с този мъж в къщата.

— Разбери, точно така трябва да постъпя, Изабел. Нали ти ми каза, че жената притежава едно — единствено оръжие и аз възнамерявам да го използвам довечера.

По-късно същия ден Изабел дойде при Сабин и й подаде шишенце с някаква синя течност.

— Това е много силно приспивно биле, аз сама го приготвих. Само две капки и всеки би заспал. Предупреждавам те — само две капки.

Сабин с любопитство огледа шишенцето.

— Искаш да го използвам срещу Гарет ли?

— Няма изобщо да му навреди, просто ще имаш повече време за бягство. Разбери, ако е буден, има опасност да не успееш да му избягаш.

— Да направиш такова нещо… но когато и да било… е толкова ужасно.

— Използвай го само ако се наложи — каза Изабел и се вгледа с мъдрите си очи в Сабин. — Ако една жена обича толкова, че това по-скоро й вреди, е по-добре да изтръгне тази любов от сърцето си веднъж завинаги. Откажи се от плановете ти за довечера. Просто си тръгни.

— Ако не се изправя срещу него сега, така или иначе по-късно ще трябва да го направя.

Сабин пое по стълбите, изпитвайки страх от това, което възнамеряваше да направи оттук нататък.

— Сега трябва да поговоря с Ричард. Той е объркан, че напускаме къщата. Време е да му разкрия истинската му самоличност и да му кажа, че се връщаме в Англия.

— Да, време е — съгласи се Изабел.

Сабин откри Ричард в нейната спалня — седеше до прозореца и наблюдаваше как слугите опаковат вещите й.

Приседна до него.

— Ричард, вярвам, че ще се радваш да се видиш с вуйчо Жозеф — маркиз Дьо Шаваняк.

Ричард се развълнува.

— Защо не си ми казала преди, че имаме роднини във Франция, Сабин? Значи имаме семейство, а аз не познавам никого от тях.

— Още много неща не знаеш, Ричард.

Тя видя усмивката да изчезва от устните му и в погледа му да се появява тъга.

Загрижена заради внезапната смяна на настроението му, Сабин освободи слугите и след това изцяло посвети вниманието си на Ричард.

— Много неща не съм ти казвала, Ричард, защото ти беше твърде малък, за да разбереш. А и не беше дошло времето за това — досега.

Той сведе глава, избягвайки погледа й.

— Зная много повече, отколкото си мислиш, Сабин. Чух хората да говорят за мен.

Устните му затрепериха и тя видя, че той се опитва да не се разплаче.

— Ти не си ми сестра — ти си ми майка! И не се преструвай повече.

Сабин беше смаяна и за миг като че загуби присъствие на духа.

— Така ли смяташ, Ричард?

— Защо иначе трябваше да напуснем Англия, да пазим имената си в тайна от всички и ти ме държеше все изолиран?

Той вдигна чистите си очи към нея и я улови за ръцете.

— Искам да знаеш, че те обичам — няма значение какво се е случило. Радвам се, че си ми майка.

Сабин осъзна, че той беше чул всички тези жестоки слухове и беше дълбоко наранен от тях. Мислел си е, че е незаконно дете, но не беше загатнал и с една дума за това досега.

Тя го притегли към себе си и подложи рамото си под главата му.

— О, Ричард, скъпото ми момче, защо не ме попита по-рано за всичко това?

Той обви ръце около шията й.

— Не трябва да се чувстваш виновна, Сабин. Зная всичко и не те обвинявам — обичам те.

— О, Ричард, но ти си в грешка.

— Зная, че си обичала баща ми и че той е бил велик благородник. Не е можел да се ожени за теб, защото твоето семейство не е било от аристократично потекло и той вече е бил женен.

Сабин лекичко го отдръпна от себе си, за да може да го погледне в очите.

— Кой ти е напълнил главата с такива глупости?

— Чух да си шепнат слугите в кухнята. Тогава осъзнах защо ти никога не ми позволяваше да се представяме с име и фамилия — защото всъщност нямам право на фамилия, нали?

Тя го улови за ръцете, беше й се доплакало. Сърцето му беше така ужасно наранено, а тя просто беше искала да го защити по най-добрия възможен начин.

— Ричард, послушай ме. Ти имаш име — чудесно старинно име, покрито с чест и слава, на един от най-старите родове, уважавани в цяла Англия.

— Да, зная, но това не е истинското ми име. То е било притежание на баща ми и той не е могъл да ми го даде. Толкова малко си спомням за него, струва ми се, че живяхме в просторна къща с много стаи и много слуги. Баща ми трябва да те е обичал.

— Какво друго си спомняш?

— Спомням си водата и колко беше студено.

— Това е защото бягахме, Ричард. Ние се спасихме от смърт тази нощ, именно защото скочихме във водата.

— Някак трябва да съм разбрал, че сме в опасност и съм мислил за това много пъти. Баща ми ли искаше да ни убие? Да не би да сме се превърнали в твърде голямо унижение за него?

В тона на Ричард имаше болка и смут.

— Не, Ричард. Това, което сега ще ти кажа, е самата истина — искам да ми повярваш. Не ти я бях казала досега, защото си мислех, че така ще е най-добре за теб. Изобщо не подозирах колко страдаш заради мълчанието ми.

В погледа му се появи надежда.

— Моят татко не е искал да умрем, нали?

— Нашият татко, Ричард. Няма значение какво си чул или на какво си повярвал — аз съм твоя сестра. Истината ще се окаже също толкова болезнена, колкото и това, което си си мислел досега, защото пред теб ще се разкрие една драматична история.

Той слушаше внимателно разказа й за бягството им от замъка Уудбридж. От очите му се търколиха сълзи, когато му разказа как трябва да е умрял баща им и как последната му мисъл е била да ги запази живи.

— Ето виждаш ли, Ричард, аз съм твоя сестра. Бих искала да си познавал майка ни. Тя беше толкова нежна, любезна и мила и беше толкова горда с теб. Баща ни беше мъж на честта, макар и понякога доста суров. Не се страхуваше да каже даже и на краля какво мисли, когато негово величество грешеше. Той беше велик и ти си негов наследник.

Известно време Ричард обмисляше чутото.

— Значи аз имам фамилно име — изрече той след дълго мълчание.

— Разбира се. Ти също си лорд и притежаваш доста имения и земя.

Тя лекичко докосна бузата му с устни.

— Всъщност ти имаш толкова много титли, че аз едва ли ще успея да си ги припомня всичките. Зная, че си виконт Айрънсуърт, барон Рюмдейл, барон Уимсли и най-важната от всички титли — граф Уудбридж!

Очите му се разшириха от изненада.

— Значи ние сме от благородно потекло?

— Да, милорд — отвърна тя усмихната.

Изведнъж в очите му се появиха гневни пламъчета.

— Аз ще отмъстя за баща си! — каза Ричард. — Кой е виновен за смъртта му?

Сабин осъзна, че някои тайни тя все още не трябваше да разкрива пред момчето, поне не засега.

— Ричард, повярвай ми, но не мога нищо повече да ги разкрия, докато не се върнем в Англия. Денят, в който баща ни ще бъде отмъстен, ще дойде — заклевам ти се. И няма да чакаме дълго за това.

Той положи глава на рамото й и тя го прегърна, после се усмихна.

— Значи, мислел си, че съм ти майка?

Той отпусна рамене.

— Не беше толкова лошо да вярвам в това, макар да си мислех, че се срамуваш от мен. Обичам те повече от всеки друг. Едва сега осъзнах, че през всичките тези години във Франция ти си ме пазила и защитавала. Той погледна нагоре към нея.

— Все още ли мислиш, че враговете на татко искат да ми навредят?

— Никога не съм искала да поемам излишни рискове. Може и да съм била прекалено предпазлива, но ти все още си жив.

Те седяха дълго време така, успокоени от прегръдката си. Най-накрая Сабин се изправи.

— Стига толкова. Скоро ще заминем за областта, наречена Оверн, за да посетим брата на нашата майка. Там можем най-сетне да бъдем себе си.

— Нашият вуйчо познава ли ни?

Тя отиде до тоалетката си и отвори кутията, където си държеше бижутата.

— Това е писмо от него, получих го днес.

Разгърна го и започна да чете:

„Моя скъпа племеннице, с голяма радост и известно смайване получих писмото и медальона. За наше най-голямо съжаление дълго време ти и нашият племенник Ричард бяхте смятани за покойници. С нетърпение очаквам пристигането ви, за да мога сам да преценя истинността на нашето родство. Много мои въпроси, надявам се, ще получат отговор.“

Сабин се усмихна.

— Ето, Ричард. Вуйчо с нетърпение очаква посещението ни.

Той надникна над рамото й, протегна ръка към бижутата й и лекичко докосна диамантената й гривна.

— Бих искал да тръгнем още днес.

— Утре също няма да бъде късно.

Ричард протегна ръка към един пръстен с рубин с гравиран в него дракон в полет.

— Това не е фамилният ни герб.

Сабин взе пръстена и го скри в шепата си.

— Да, това не е фамилният ни герб.

Прииска му се да й каже да не бъде толкова потайна.

— Не смей да криеш повече тайни от мен, Сабин.

Тя отвори шепа, не й се искаше той да мисли, че иска да го измами.

— Този пръстен принадлежи на един мъж, когото познавам. Нямам желание да говоря за него днес. Един ден ще ти разкажа всичко.

— Той ли ти даде този пръстен?

— Да.

Тя го целуна по бузата и го поведе извън стаята.

— А сега бързо в кухнята. Можеш да поискаш готвачката да ти даде сладкиш.

Ричард с неохота пое към вратата, но в коридора се спря и се извърна към Сабин.

— Когато се върнем в Англия, на плещите ми ще се стовари голяма отговорност.

— Точно така.

Лицето му светна.

— Жак и Мари знаят ли, че сме от благородно потекло?

— Разбира се. И го знаят от много отдавна. Позволявам ти да разпиташ Жак тази вечер как ни извадиха от бурния поток и ни спасиха живота.

Той кимна със сериозен вид и тръгна по стълбите надолу.

Изабел влезе в стаята широко усмихната.

— Срещнах Ричард на стълбите и той ми заяви, че за в бъдеще трябва да го наричам лорд и че само ти ще можеш да го наричаш Ричард.

Сабин не можа да се удържи да не се засмее.

— Няма да има мира от него, след като вече знае истинската си самоличност. Може би трябваше да му кажа, че моят ранг е по-висок от неговия.

Изабел обиколи стаята, прибирайки оставени вещи в един от сандъците, после затвори капака му.

— Този е последният — обяви тя и вдигна очи към Сабин. — Все още имаш време да промениш решението си.

— О, Изабел, отчаяно искам тази нощ да не идва. Ако можеше да се мине без нея, но Гарет Блекторн трябва да бъде наказан!

9

Огънят отдавна беше изгаснал, само тук-таме тлееше някое въгленче. Свещите почти догаряха и гостната зала тънеше в тъмнина. Сабин беше сама в залата, нито усещаше студенината, нито забелязваше колко е тъмно. Отдавна беше минало осем часа, а тя все още очакваше Гарет. Погледна към стенния часовник — вече наближаваше единадесет.

Толкова беше сигурна, че ще дойде. Беше се погрижила специално за тоалета си и прическата си. Беше прибрала косата си с фиби с диаманти по края, облякла беше зашеметяващата червена кадифена рокля, обточена със сребриста коприна. С натежало от разочарование сърце тя се надигна да загаси свещите, когато чу входната врата да се отваря. Едва успя да си поеме дъх, когато дочу Гарет да я вика.

Тя се изправи и го видя да влиза в залата. Очите им се срещнаха и тя несъзнателно тръгна насреща му, спряха се един до друг в средата на залата. Не се докоснаха, всеки просто гледаше право в очите на другия.

— Другите ви гости са си отишли — обади се най-накрая Гарет.

— Няма други. Поканих само вас.

Веждите му подигравателно полетяха нагоре.

— Ако знаех, щях да дойда по-рано.

Тя облиза сухите си устни.

— Вече сте тук.

— Опитах се да се въздържа. Но както виждате, не можах.

Нямаше нищо от кокетката в нея.

— Радвам се, че дойдохте.

Той се огледа наоколо.

— Няма ли слуги?

— Освободих ги. Няма друг в къщата, освен мен и вас.

— И Ричард ли също? — тонът, с който изрече това, беше дълбок и като че я погали.

— И Ричард също.

Тя докосна рамото му с ръка.

— Искам да ви благодаря, че го открихте. Бях много нелюбезна с вас, след като го доведохте. Ще ми простите ли?

— Няма какво да ви се прощава. Съвсем разбираемо е, че бяхте изплашена за него.

От нея се разнасяше мирис на някакво екзотично цвете и на него страшно му се прииска да я вземе в преградките си. Вместо това той се отдалечи от нея.

— Променили сте си мнението за мен или просто искахте чрез тази вечеря да ми изкажете благодарност, загдето открих Ричард?

Лицето й се озари от лека усмивка.

— Има ли значение?

Тя се приближи до него и с жест, който го разтърси, сложи глава на рамото му.

— Поканих ви да дойдете, защото исках да бъда с вас.

Ръцете му я обгърнаха и нежно я притиснаха. Устните му потънаха в косите й, плъзнаха се надолу, погалиха ухото й.

— След снощната среща единственото чувство, което изпитвам, е страдание — призна той. — Реших да се върна у дома, но не бих могъл да ви напусна.

Сабин също се измъчваше, но не му призна. Сега разбираше какво е любовта. Защо трябваше да бъдат врагове? Тя докосна с устни неговите, за миг се притисна по-силно към него, след това се отдръпна.

— Радвам се, че не сте тръгнал за Англия.

— Не можех, преди да ви направя признание и преди да изтръгна признание от вас.

Очите му се озариха от светлина, която струеше отвътре.

— Много е просто — аз ви обичам.

Той я улови за ръцете, дръпна я с все сила към себе си и притисна устни към нейните — толкова силно и тя се почувства все едно, че полита в бездънна пропаст.

Той вдигна глава и впи очи в нейните.

— Кажете ми, че ме обичате — прошепна до ухото й. — Кажете.

Признанието като че само се отрони от устните й.

— Аз… ви… обичам.

Тя го обичаше както само една жена можеше да обича един мъж. Притисна глава към рамото му, когато той ликуващ я взе на ръце.

— Знаех си, че ме обичате, иначе нищо нямаше да има смисъл в този живот.

— Но… аз не искам да ви обичам.

Той я понесе по коридора и пое по стълбите.

— Любовта не изглежда да предлага голям избор — изрече той и й се усмихна. — Наистина бих ви предпочел пред всички други жени.

Тя притисна лице към меката повърхност на жакета му, твърде завладяна от нежност, за да може да говори.

— Коя е вашата стая? — попита той с такова нетърпение в гласа си, което точно съответстваше на нетърпението, което беше обзело и нея.

Сабин кимна, когато се озова пред нейната стая. Гарет отвори вратата и я понесе през прага.

Една-единствена свещ догаряше на масичката. Гарет пусна Сабин да стъпи на пода и разкопча колана, придържащ роклята й и тя се свлече на пода. Когато видя, че не носи нищо под роклята, за миг остана смаян.

Сабин дочу дълбоката му въздишка. След като той освободи косата й от фибите и я остави свободно да се разпилее върху раменете й, тя потръпна от удоволствието, което изпита.

С уверени движения на ръцете, той я погали няколко пъти по раменете, след това се насочи към гърдите й.

Тя се опита да протестира, но той повдигна главата й към себе си и впи устни в нейните, слагайки край по този начин на протестите й и оставяйки я без дъх.

Усещането й бе като че се намира в някаква мечтана страна, където само докосванията, чувствата и думите са от значение. Емоции като че избухнаха в тялото й и по вените й потече огън. За нея единствено съществуваха неговият глас, неговите докосвания, неговите устни.

Сабин изви глава назад, когато Гарет започна да докосва с устни тялото й — това я накара да затрепери и да очаква с нетърпение какво ще последва оттук нататък. Той я настани на леглото, коленичи до нея и лекичко прокара пръст по рамото й.

— Сигурна ли си, че искаш да бъдеш с мен?

— Да, Гарет, сигурна съм.

На слабата светлина от свещи тя видя как в очите му затанцуваха пламъчета. Той я погали по косата и задържа между пръстите си една от къдрите й.

— Не можех да мисля за нищо друго, освен за миг като този. Сега единственото ми колебание е, че след като те имам, няма да искам да те пусна да си отидеш.

Думите му й подействаха като опияняващо я вино.

— Може би ще се окажа едно разочарование за теб — прошепна тя.

Ръката му я погали нежно от раменете надолу и се задържа върху корема.

— Не би могла да ме разочароваш.

Сабин притвори очи. Когато усети, че устните му докоснаха лекичко едната й гърда, после и другата, изстена.

— Ще те накарам да забравиш всичко, единствено за мен ще мислиш — прошепна Гарет и ръцете му се движеха надолу и все по-надолу.

Под неговите ласки тя усещаше кожата си като кадифе, същото беше и неговото усещане и когато тя изви тяло към него, за да отговори на целувките му, той се почувства напълно изгубен.

Пое лицето й в шепи и нежно я целуна. Когато лицето му се отдели от нейното, той вече знаеше, че я иска за цял живот.

Когато Гарет допря голото си тяло до нейното, Сабин се притисна силно към него, предавайки се на насладата, която предизвикваше у нея топлината, струяща от него. Искаше й се да бъде все по-близо и по-близо до него, да стане част от неговата топлина, част от неговото тяло.

Дъхът му стопляше кожата й. Тя го погали по косата, по лицето, прокара пръсти по устните му.

Той изстена, когато насочилата се надолу нейна ръка го докосна между бедрата.

Внезапното осъзнаване, че и тя го обича, прониза болезнено сърцето му. Обичаше го, колко силно го обичаше!

Сабин с готовност се отзова на жеста, с който Гарет разтвори краката й и се надвеси над нея. Той се опитваше да сдържа страстта си, но до такава степен я желаеше, че не успя да удържи копнежа, който го накара да се устреми към нея. Целият потрепери, когато влезе в нея.

Сабин не беше подготвена за болката, която като че разкъса девственото й тяло и тя извика от изненада.

Усети как Гарет се напрегна и се отдръпна от нея. Извърна се, подпря се на хълбок до нея и след като си пое няколко пъти дълбоко дъх, каза:

— Защо не ми каза? — той я улови за раменете и я разтърси. — Защо ме накара да вярвам, че вече си била с мъж?

Сабин изпита удоволствие заради гнева му, това й помогна да се овладее. Тя се плъзна настрани от него и отметна полепналата по лицето си коса.

— Да няма особено изискване всяка жена, която любиш, да те осведомява предварително дали е девствена или не?

Тя коленичи и косата й като че я обгърна като дреха, но и през нея прозираха прекрасните й форми. За Гарет беше много трудно да се въздържа да не протегне ръце и да не я вземе в прегръдките си.

— Ти ме измами — накара ме да си мисля, че Ричард е твой син — обвини я той.

— Не, не съм — отрече тя, в очите й танцуваха насмешливи пламъчета, а гърдите й бързо — бързо се повдигаха. — Казах ти, че ми е брат.

Едва сега Гарет протегна ръце към нея. Ръката му отново потъна в косите й.

— Ти си мечта за всеки мъж, но се превърна в мой кошмар. Нищо у теб не е реално. Ти да не си илюзия и с настъпването на зората да изчезнеш?

Той твърде много се беше доближил до истината. Тя енергично пое ръката му и я сложи върху гърдите си.

— Това тук е реално. Не е ли достатъчно, че ти си единственият мъж, на когото някога съм искала да се отдам?

Той отдръпна ръката си, пое си дълбоко дъх и притвори очи.

— Не е достатъчно. Ти ме оплете в измислици и чувства, които не разбирам. Усещам разрушителна сила у теб, но не мога да се отделя от теб.

Тя отметна глава, после се притисна силно към него. Усещайки степента на възбудата му, потрепери.

— Не ме ли искаш? — попита го нежно.

— Да не те искам ли? Ако сега ме напуснеш, до края на дните си не ще намеря покой.

Той я взе в прегръдките си и я притисна силно към себе си.

— Господи, помогни ми, защото аз самият не мога да си помогна.

Точно такова признание тя се беше надявала да чуе. Устните й се разтвориха, тя се притисна още по-силно към него и той беше напълно загубен. Ласките й изпълваха съзнанието му, сърцето му, цялото му същество.

Сабин не си спомняше кога се беше отпуснала върху възглавницата. Помнеше единствено целувките му и безспирното повтаряне на името й. Този път той влезе в нея много нежно и тя простенваше при всяко негово движение. Любовта им изглеждаше толкова чиста, толкова неподправена. Само ако… само ако…

Тя се опитваше да не разсъждава, че чувствата, които той я караше да изпитва, можеха да се назоват с една — единствена дума — вълшебни. В миг на отчаяние тя захапа до кръв устните му. Той лекичко я отблъсна, позасмя се и ги изпробва на вкус.

— Съблазнителке, зъбите ти са много остри.

Гарет отново я взе в прегръдките си и притисна устни в нейните. Тя изстена, когато той отново се раздвижи в нея. Цялата потрепери, когато усети топлата струя, е, която неговото тяло даряваше нейното.

Целувката им беше дълга и опияняваща. Сякаш всеки дъх, който си поемаше, преминаваше в нейното тяло и те дишаха като един човек.

Дълго време останаха така прегърнати, смаяни от случилото се помежду им. Притисната в него, Сабин извърна глава към прозореца, чудейки се в същото време как е възможно да обичаш този, когото мразиш.

Вместо устните на Гарет, ръцете му изрекоха признание на чувствата му, като нежно се плъзнаха по тялото й и след това я погалиха по косата.

През прозореца проникна лъч лунна светлина и Сабин се извърна, за да погледне Гарет в очите — това, което съзря, я накара да изстене.

— Гарет, често съм си мислила, какво ли е да те люби мъж, но никога не съм си представяла, че може да бъде толкова… прекрасно.

Той я притисна към себе си толкова силно, сякаш искаше да се слее с нея.

— Никога не съм се чувствал така, както сега — сподели той, притисна устни до нейните и се усмихна. — Ти ме остави бездиханен.

Тя опря глава в гърдите му, внезапно почувствала свян заради силата на чувствата, които видя в погледа му.

— Няма да те пусна да се отделиш от мен. Ние сме създадени един за друг — не можеш да го отречеш.

Тя вдигна глава, осмелявайки се да го погледне в очите още веднъж. Точно този миг очакваше, мига, в който щеше да стегне обръча на отмъщението си около него — но защо изпитваше такава болка?

— Наистина ли ме обичаш, Гарет?

Той погали устните й с пръст.

— Ти единствена си в състояние да успокоиш болката, която усещам в себе си. Искам ежедневно да бъда с теб, да прекарам целия си живот с теб. Как по друг начин би могло да се нарече това чувство, ако не любов?

Тя се намрази заради сълзите, търколили се от очите й, когато чу признанието му. Беше се хванала в собствения си капан. Това не трябваше ли да бъде мигът на нейния най-голям триумф? Защо тогава й се искаше той да я вземе в прегръдките си и отново да дишат като един човек?

Сабин се подпря на лакът и се вгледа в красивото му лице, огряно от лунната светлина. Не можеше да възприеме, че това е мъжът, който разруши живота й. Колко нежен беше той и колко я обичаше. Как й се искаше отново да я люби.

Гарет повдигна косата й и докосна с устни ухото й.

— Нека отново чуя какво изпитваш към мен.

Тя въздъхна, защото знаеше, че думите, които му се искаше да чуе, са самата истина.

— Обичам те с цялата си душа и ще те обичам до края на живота си.

Гарет я притисна към себе си и тя чу как той си пое дълбоко дъх.

— И при все това — изрече той с болка в гласа — аз не зная името ти. Не зная как да те наричам. Не харесвам това име — госпожица Пламък, защото зная, че това всъщност не си ти.

— Сега не мога да ти открия коя съм аз. Но ти обещавам, Гарет, че когато се събудиш утре сутринта, мистерията около мен ще бъде окончателно разгадана.

Той й се усмихна нежно и докосна бузата й с устни.

— Защо е нужно да чакам?

Той я целуна по устните, после лекичко повдигна главата й.

— Предупреждавам те, аз съм ревнив. Не бих искал да продължиш да се явяваш на сцена и други мъже да те виждат и да те пожелават. Искам да принадлежиш единствено на мен.

Колко просто ще е, помисли си тя, ако му признае, че тя всъщност е негова съпруга и че днес за последен път се проявява като госпожица Пламък. Тези думи за малко да се изплъзнат от устата й, но тя не посмя да ги изрече.

— Тази вечер съм твоя, но повече нищо не бих могла да ти обещая.

Той се засмя, беше прекалено сигурен във взаимната им любов, за да се почувства обезпокоен.

— Никога не ще успееш да се освободиш от мен, нито пък ще искаш да се освободиш.

— Какво бъдеще бихме могли да имаме двамата? Ти си влиятелен човек, приятел на краля, а аз съм само една актриса. Ще се осмелиш ли да ме представиш на краля? Би ли се осмелил да ме направиш своя херцогиня?

— Да! — каза той и неочаквано коленичи, увличайки и нея. — Да, съвсем сигурен съм, че ще те представя на краля и че ще те направя своя херцогиня. Искам да станеш моя жена, така че никой да не се съмнява, че ми принадлежиш.

Тя знаеше какво означава за благородник като Гарет да предложи женитба на една актриса. Тя изправи глава и потърси устните му. В тяхната любов имаше толкова красота, но зад нея надничаха тъмни сенки, които скоро щяха да ги разделят. Така трябваше, пролятата кръв на баща й като с меч разкъсваше чувствата помежду им.

Гарет отново я люби и тя отново изпита наслада в прегръдките му. Нощта, в която те взаимно откриха и си дариха любов, бавно вървеше към своя край — и съзнанието за това я караше да се чувства неимоверно тъжна.

Вече беше утрин, когато тя стана от леглото и се насочи към бутилката вино върху масичката. Гарет я наблюдаваше в цялата й великолепна голота, мислейки си, че е много по-красива, отколкото си я беше представял. Той, който често се беше присмивал на лудо влюбените, никога повече нямаше и да си помисли да го направи.

Тя се върна с две чаши, пълни с вино и му предложи едната.

— Да вдигнем тост.

Той пое чашата и се усмихна.

— За какво ще пием?

— За новия ден, когато между нас вече няма да има никакви тайни, Гарет.

— Толкова си потайна.

Той вдигна чаша до устните си и отпи, за миг му се стори, че виното е доста горчиво, но без да се замисля го погълна на един дъх.

— Кога се връщаш в Англия? — попита го тя.

Той усети, че изведнъж му се завива свят и тръсна глава, надявайки се това усещане да отмине.

— Веднага… щом… можеш да тръгнеш… с мен.

Той притвори очи, щом усети тялото й да се притиска до неговото. Тя покри с целувки лицето му, а на него му се стори, че всичко около него се върти.

— Извинявай, аз…

Опита се да повдигне клепачи, но те като че бяха от олово, после падна назад върху възглавницата и повече не помръдна.

10

Сабин нежно целуна устните на Гарет, преди да слезе от леглото. После започна трескаво да се облича. Вече облечена се извърна да го погледне и си помисли колко уязвим изглеждаше сега той. Тя докосна една немирна къдрица, закрила очите му, отметна я и сведе отново глава, за да го целуне. Чувстваше се сякаш трябваше да изтръгне сърцето от гърдите си, но се налагаше да го изостави.

Усещаше вина, че беше изсипала омайното биле във виното му, но съзнаваше, че така трябва. Отчаяно й се прииска да легне до него и отново да усети топлината, която излъчваше тялото му, но това никога повече нямаше да се случи. Изминалата нощ щеше да бъде единствената през целия им живот.

— Обичам те — прошепна тя. — Но ти никога не ще ми повярваш след това, което ще се случи днес.

Тя сложи едно писмо и пръстена на Гарет до възглавницата до него. Когато се срещнат отново, любовта, която снощи съзря в погледа му, ще се е превърнала в омраза.

Изобщо не й се искаше да го напуска. Докосна с ръка гърдите му, опитвайки се да си припомни какво се беше случило между тях.

— Много неща ще ти станат ясни, когато се събудиш, моя най-скъпа любов — прошепна тя. — Било е писано да бъдем врагове от деня, в който застанахме един до друг под сведените знамена и ни обявиха за съпрузи.

Тъмнината на нощта беше заменена от руменината на зората, когато Сабин влезе в дома на семейство Де Баяр. Мари я посрещна на вратата със сълзи в очите.

Сабин се хвърли в прегръдките й и те и двете заплакаха.

— Винаги съм знаела, че този ден ще дойде — каза Мари, опитвайки се да си възвърне самообладанието. — Винаги съм си казвала, че не трябва да плача.

— Скъпа Мари, Ричард и аз никога няма да забравим теб и Жак. Вие сте нашето семейство.

— Радвам се, че вземате със себе си Изабел. И въпреки това, много се безпокоя за вас.

Ричард и Изабел дойдоха при тях.

— Мари — започна Ричард със сериозно изражение на лицето, — когато отново стана граф Уудбридж се надявам ти и Жак да ме посещавате често.

Мари опита да изтрие сълзите си, но те се затъркаляха по бузите й.

— Ние вече не ще ти бъдем равни, Ричард.

— Не и вие, Мари — възрази той енергично. — Както каза сестра ми — вие сте нашето семейство.

Сабин кимна в знак на съгласие.

— Винаги ще бъдете добре дошли при нас, Мари. Ричард и аз не бихме искали никога да се разделяме с вас. Не ни разочаровайте.

Мари изглежда още я мъчеха съмнения.

— И ден няма да мине, без да мислим за вас. Надявам се да бъдете щастливи заради това, че сте се завърнали там, където е мястото ви.

— Сигурна ли си, че на никого не сте казали къде отиваме — попита Сабин.

— И на никого няма да кажем. Както знаеш, още днес заминаваме за Флоренция. А когато се върнем в Париж, просто ще кажем, че госпожица Пламък се е оттеглила от сцената.

Жак стоеше малко по-далеч от тях и когато Сабин го забеляза, видя, че той сякаш се опитва да каже нещо, но като че му е трудно да го изрази с думи.

— Ще ми липсваш, Жак — каза тя и го целуна по бузата. — Ти беше за мен един нежен баща. Надявам се да откриеш друга госпожица Пламък.

Очите му бяха пълни със сълзи, когато той поднесе ръката й към устните си.

— Имаше само една госпожица Пламък и Париж повече няма да види подобна на нея.

Гарет бавно се събуждаше, примигвайки и оглеждайки смаян непознатата му стая. Главата го болеше и усещаше сухота в устата си. Когато седна, стаята се завъртя около него и той хвана с две ръце главата си.

— Къде, по дяволите, съм…

Изведнъж той си припомни изминалата нощ с госпожица Пламък и вдигна глава, търсейки я с поглед. Нямаше я. Червената й рокля лежеше на пода там, където я беше разсъблякъл вчера.

Той се изправи, подпирайки се на леглото, за да успее да се задържи на краката си. Какво се беше случило с него? Той тръсна глава, сякаш за да прогони мътилката в нея и падна възнак на леглото — таванът като че всеки миг щеше да се срути върху него.

След малко се изправи, бавно се облече, после отиде до прозореца и за своя изненада видя, че по всяка вероятност трябваше да е рано следобед. Не беше свикнал да спи до толкова късно. Той се усмихна — и предишната нощ не беше като никоя друга.

На лицето му се появи усмивка, когато си спомни за госпожица Пламък. Независимо, че беше утолил страстта си към нея, продължаваше да иска да я отведен Англия. Искаше възможно най-бързо да се ожени за нея. Майка му можеше и да се възпротиви, но не и след като се запознаеше с госпожица Пламък.

Той се намръщи. Това означаваше, че той трябва да признае Сабин за мъртва. Като че нещо го караше да не желае да прави това. Но, разбира се, тя сигурно отдавна беше мъртва, след като не беше я открил през всичките тези години.

Внезапно го завладя радост при мисълта за обещанието, което му беше дала госпожица Пламък — да му разкрие истинската си самоличност. След случилото се снощи повече нямаше да има госпожица Пламък.

Все още усещайки леко виене на свят, той приседна на ръба на леглото. Понечвайки да обуе ботуша си, Гарет забеляза писмото на възглавницата, на която снощи почиваше главата на госпожица Пламък.

Озадачен, той вдигна пръстена, сложен върху писмото. Как би могла госпожица Пламък да притежава пръстена, който той беше дал на Сабин в деня на сватбата им?

Бързо разкъса писмото — беше съвсем кратко.

„Гарет,

Обещах да ти разкрия името си днес. Аз съм Сабин Блекторн, херцогиня Балмро. Някои хора не биха повярвали, че не си ме познал. Ще се видим отново, не се съмнявай в това.“

Той остана като поразен и дълго време не помръдна. Смаян и усещащ болка в сърцето, той прочете отново писмото, мислейки, че трябва да е станала грешка. Каква пък беше тази жестока шега сега?

Той се втурна извън стаята и завика:

— Пламък, къде си, отговори ми!

Затърси я от стая в стая, зовейки името й — гласът му отекваше в празната къща.

— Къде си? — повтаряше той неистово. — Защо са тези лъжи? Смяташ, че толкова лесно мога да бъда измамен ли?

Отвори входната врата и блесналото насреща му слънце за миг като че го ослепи. Той осъзна, че тя го беше упоила. Върна се в голямата зала — единствената стая на първия етаж с не изнесени мебели и се отпусна върху един стол. Само ако можеше трезво да разсъди.

Госпожица Пламък претендираше, че е Сабин, но това просто не можеше да бъде вярно. Сабин беше едно болнаво и недъгаво дете, а госпожица Пламък е красива и изящна жена.

Започвайки да изрежда евентуалните прилики между тях, той като че загуби дъх. Сабин беше с червеникава коса, макар и не с такъв бляскав оттенък като на госпожица Пламък. Сабин имаше брат на име Ричард. Ричард Уудбридж сега щеше да бъде на същата възраст, както и братът на госпожица Пламък — но всеки би могъл да знае това? Може би госпожица Пламък само се възползваше от момчето?

Неочаквано си припомни странната й реакция, когато я видя за пръв път в къщата й — беше се изплашила от него, но защо?

През всичките тези години той си беше представял Сабин като дете. Разбира се, сега тя трябва да се е превърнала в жена. Не! Невъзможно е! Госпожица Пламък и Сабин не може да са една и съща жена!

Той се изправи, отправяйки се към двойната врата, водеща към градината, отвори я широко, за да поеме глътка чист въздух — надяваше се това да прочисти измъченото му съзнание.

Какво друго би могъл да си спомни за Сабин? Очите й, да, нейните очи бяха като от кехлибар, приличаха точно на този скъпоценен камък. Никога след това не видя подобни очи… освен… освен, о, Господи, не — у госпожица Пламък!

— Не — простена той. — Не може да бъде.

Гарет погледна към пръстена, който беше стиснал в шепата си. Госпожица Пламък притежаваше пръстена, който той беше дал на Сабин. Как би могла да го има по друг начин, ако наистина не беше Сабин? Защо не му призна самоличността си, изправяйки се лице в лице срещу него? Защото се е страхувала, че той ще разкрие измамата й. Как се осмелява да се представя за негова съпруга? Няма значение къде е отишла, няма значение фактът, че най-вероятно се е скрила, той ще я намери.

Не след дълго Гарет беше вече в театър Пале Роял и поиска да се види с госпожица Пламък.

Служителят, към когото се беше обърнал, възпълен мъж, поклати глава.

— Господин херцоже, госпожица Пламък замина.

В очите на Гарет се появиха гневни пламъчета.

— Къде?

— Не зная. Господин Дьо Баяр едва вчера ми спомена, че всички те напускат Париж за неопределено време.

— Настоявам да разбера къде са отишли.

— Не ми казаха. Много е странно, но изглежда никой не знае къде са. Мога само да ви кажа, че се чувствам много неловко да отговарям по този начин на постоянните запитвания къде са госпожица Пламък и семейство Дьо Баяр. Кажете ми, господин херцоже, не беше ли редно да ме уведомят къде отиват и колко ще се бавят?

След като излезе от театъра, Гарет се запъти към учителя по фехтовка, но и той не можа да му даде никакви сведения. В течение на две седмици той като обезумял търсеше госпожица Пламък из целия град, опитвайки се да открие някой, който макар и с една дума би могъл да му подскаже местонахождението й. Даже и някой да знаеше нещо, то не му беше казано.

Гарет започна да осъзнава, че щом госпожица Пламък не желаеше да бъде намерена, то това означаваше, че наистина няма да бъде открита. Колкото повече време минаваше в безплодни надежди да я открие, толкова повече усещаше сърцето си да се превръща в буца лед.

Най-накрая реши да се върне в Англия и да се прибере в замъка Улфтън. Когато следващия път се срещнат, то това със сигурност ще стане на английска земя. Тя щеше да дойде при него… той много добре го знаеше.

11

Седнала до Ричард в пътуващата каляска, Сабин разглеждаше селата, през които минаваха. Наближаваше залез, когато навлязоха в планината Оверн.

Пейзажът се стори познат на Сабин, тъй като майка й често й беше разказвала как изглежда родното й място. Преди да превалят билото на планината, пред тях се ширна ливада, която като че нямаше край.

В средата на ливадата се издигаше огромно имение, което като че се издигаше по-високо от планината. Това беше родната къща на майка й — Шато Шаваняк.

— Изабел, нали е красиво тук? — изрече Ричард на френски и продължи на английски. — Толкова отдавна съм в Париж, че вече почти бях забравил как изглежда провинцията.

Изабел кимна.

— Много е красиво, Ричард.

Сабин опита да си представи майка си като момиче. В представите си я виждаше как тичат двете с любимата й сестра Маргрета по ливадата и берат цветя.

Каляската забави ход на завоя и Сабин я обзе нервно напрежение — замисли се дали беше постъпила умно, идвайки тук — при вуйчо си. Може би няма да успее да го убеди, че тя и Ричард са децата на починалата му сестра? Къде тогава щяха да намерят защита?

Веднага щом кочияшът спря и отвори вратата на каляската, тя веднага слезе и вдигна глава, за да разгледа извисяващия се пред нея замък. Двамата с Ричард поеха по пътеката, покрита със сив камък, Изабел вървеше малко след тях.

Масивната входна врата се отвори пред тях и един прислужник ги приветства.

— Ваша светлост, милорд, цялото семейство се е събрало и ви очаква в голямата зала. Бихте ли ме последвали, а икономката би могла да отведе прислужницата ви във вашите покои, за да се заеме с разопаковането на вашия багаж.

Ричард погледна въпросително Сабин — защо я назоваваха с това обръщение, нали така се обръщаха само към херцогините? Освен това за първи път му се случваше и към него да се обърнат с милорд и той не беше сигурен как трябва да реагира.

Сабин се извърна към него и усмивката й му вдъхна увереност, но все пак тя реши да го хване и за ръката. Когато ги въведоха в голямата зала, той се смая колко много хора се бяха събрали да ги видят.

— Милорд — изрече главният слуга, — нейна светлост, херцогиня Балмро и лорд Уудбридж.

Ричард изгледа косо Сабин и тя съзря въпрос в погледа му. Нямаше време да му обяснява, тъй като един мъж с внушително телосложение излезе напред и се приближи до тях. Другите останаха на местата си.

Сабин знаеше, че това трябваше да е техният вуйчо, маркизът, въпреки че изобщо нямаше прилика с майка й. Лицето му беше квадратно, а носът му — леко изгърбен. Очите му бяха тъмни и той прехвърляше погледа си от нея на Ричард и пак към нея, сякаш ги изпитваше. Изражението му беше сериозно, Сабин не съзря никакъв знак, който да й подскаже дали биха се радвали на добър прием в този дом.

Тя направи реверанс.

— Вуйчо, щастлива съм, че имам възможност най-накрая да се срещна с вас. Позволете ми да ви представя Ричард — моя брат. Майка ми толкова ми е разказвала за вас и на мен винаги ми се е струвало, че ви познавам много добре.

Маркизът изпитателно я погледна право в златистите й очи.

— Добре дошли, Сабин и Ричард. Сега семейството ни ще може да получи пълно удовлетворение. Най-накрая да разберем, че децата на милата ни сестра не са мъртви, както ни бяха казали.

Сабин осъзнаваше, че държанието му е доста предпазливо, освен това той явно се чувстваше и неловко. Тя разбираше и причината за тази предпазливост — той все още не беше сигурен за истинската им самоличност.

— Вуйна Диан тук ли е, вуйчо Жозеф? — попита Сабин.

Той поклати глава.

— Тя почина преди две години.

После кимна с глава към една от дамите да се приближи към тях. На външен вид тази дама напомняше на Сабин майка й и това й причини болка.

— Аз съм Маргрета. Майка ви говорила ли ви е за мен?

Сабин се усмихна, искаше й се да протегне ръце и да се притисне до лелята, за която майка й толкова често й беше разказвала. Но не посмя, знаеше, че в този миг я изпитват.

— Да. Маман често ми е говорила за вас, лельо Маргрета. Вие сте сестра на майка ми, по-голяма от нея с една година.

Маргрета стискаше в шепата си медальона на сестра си и сега го протегна към Сабин.

— Казвала ли ви е майка ви как се е сдобила с този медальон?

— Да. Медальонът е бил ваш, лельо Маргрета. Майка ми толкова го е харесвала, че когато е заминавала за Англия, за да се омъжи за баща ми, вие сте й го дала като сватбен подарък.

Маргрета изучаваше с поглед лицето на Сабин.

— А казвала ли ви е какво сложих под капачето?

Сабин кимна.

— Вие сте сложила къдрица от косата си.

Сабин натисна пружинката и капачето се отвори.

— Както виждате, тя все още е тук, а до нея е къдрица от косата на майка ми. Тя ми подари медальона в деня на моята сватба.

— Скъпа моя — каза Маргрета и притисна Сабин към себе си, — ти изглеждаш точно като Риан на същите години, но ние искахме да бъдем съвсем сигурни.

Сабин и Ричард изведнъж се озоваха в центъра на приветстващите ги с добре дошли роднини. В залата бяха още две от сестрите на майка им, много братовчеди и братовчедки и още много други по-близки и далечни роднини. Те бяха обгърнати с такава искрена любов, избликнала след години на скръб по трагедията, която беше сполетяла семейството им, че те се почувстваха като зашеметени.

Ричард се усмихна, когато до него се приближи момче на същата възраст, не след дълго те изтичаха навън и това увлече и други деца след тях.

Към Сабин отвсякъде се сипеха въпроси — в един миг тя усети, че повече не може да се задържи на краката си от умора и вълнение. Тогава се намеси вуйчо Жозеф, той се изправи и призова всички за внимание.

— Племенницата ми трябва да се чувства много изморена след дългото пътуване. Всички можете да се разотивате по домовете си. Можете да дойдете отново тук в края на седмицата, за да направим едно достойно посрещане на Сабин и Ричард.

След тази реч той се извърна към Маргрета.

— Ти можеш да останеш.

Маргрета прегърна Сабин през кръста.

— Ти наистина изглеждаш много изморена. Ще накарам икономката да ти покаже къде да се настаниш — казвайки тези думи, тя се усмихна. — Ще бъдеш в стаята на майка си.

Когато Сабин остана сама, тя реши да разгледа стаята, не пропускайки нищо да се изплъзне от вниманието й. Всичко беше запазено точно така, както й го беше описвала майка й — жълта покривка на леглото и жълт балдахин, бяла мраморна камина с глави на ангелчета в двата края на полицата. Имаше и миниатюрен портрет на майка й върху тоалетката, погледът на Сабин дълго се застоя върху него.

Тя дочу детски смях и се втурна към прозореца — Ричард тичаше навън с братовчедите си. В този дом тя намери любов и топлина и съжали, че не беше довела Ричард по-рано тук.

Същата вечер, след като вечеряха и Ричард вече си беше легнал, вуйчо Жозеф и леля Маргрета отведоха Сабин в библиотеката. Настаниха я да седне на меко кресло и вуйчо Жозеф каза:

— Можеш да си представиш, Сабин, колко бяхме изненадани от всичко, което се случи с вас. Чувстваш ли се достатъчно отпочинала, за да отговориш на въпросите ни?

— Да, затова съм тук.

Леля й и вуйчо й внимателно изслушаха разказа й за това какво точно се беше случило с тях, започвайки със смъртта на майка й. Каза им и за нощта, когато бяха избягали от замъка Уудбридж. Те почти не я прекъсваха, само леля й често бършеше сълзите си.

Сабин обаче не им каза за срещата си с Гарет в Париж и за известността, която си беше спечелила под името госпожица Пламък.

Вуйчо й смръщи вежди.

— Когато пристигнахте във Франция, ти се обърна към мен за помощ, но аз не обърнах внимание на писмото ти. Ще можеш ли да ми простиш? — изрече той с пресипнал от силното вълнение, което изпитваше, глас.

— Няма какво да прощавам. Не бих реагирала по-различно, ако бях на твое място. Даже и сега доста се колебах дали да ви притесня, обръщайки се за помощ към вас.

— Това са глупости! Вие сте деца на милата ми сестра. Да се погрижа за вас е мой дълг. Няма да се успокоя, докато вие и двамата не възвърнете правата си.

Маргрета улови Сабин за ръка, на лицето й се беше изписало дълбоко съчувствие.

— Разкажи ни за живота ви със семейство Дьо Баяр. Чух колко известни са станали. Много мило от тяхна страна да се погрижат за теб и Ричард.

Тя се вгледа в очите на леля си, същите като на майка й, с надежда да бъде добре разбрана.

— Има още нещо за разказване. Аз трябваше да поема грижата за Ричард. Не мислех, че така ще се случи и доста се колебах дали да споменавам за това, страхувайки се, че ще ви причиня разочарование.

— Кажи какво имаш предвид — настоя Жозеф.

— Сигурно сте чули за госпожица Пламък?

— Всеки е чувал за нея — обади се Маргрета. — Искам много да я видя, когато отида в Париж, но все още не ми се е отдал случай. Тя ли ви помогна?

— Не, лельо Маргрета — аз съм… аз съм госпожица Пламък.

Откъм маркиза се чу нещо като изръмжаване.

— Това не е възможно. Какво искаш да кажеш с това?

Леля й изглеждаше дълбоко потресена.

— Не, Сабин — на сцената, изложена на погледите на всякакви хора, но ти си аристократка!

— Моля ви да ме разберете — нямахме пари, нямахме къде да отидем. Никой, освен Изабел и семейство Дьо Баяр не знаеше коя всъщност съм аз. Доверих им се напълно и им разказах какво се случи.

Вуйчо й се замисли.

— Повече не трябва да се появяваш на сцена. Ричард веднага трябва да се върне в Англия и да предяви претенциите си върху всички титли, имоти и спестявания, над които има права. Ти, Сабин, ще бъдеш настанена в имението на съпруга си без никакво протакане.

— И аз искам Ричард да си възвърне титлите, но не искам повече да бъда съпруга на Гарет Блекторн.

— Ние знаем, че той беше обвинен за смъртта на баща ти. Разбери — истинският виновен беше наказан. Имах доста обширна кореспонденция с кмета на Лондон и архиепископа на Кентърбъри и те ме увериха, че херцогът е невинен. Сигурен съм, че ще получиш неговото позволение да заемеш полагаемото ти се място на негова съпруга.

— Аз… нямам желание да отивам в замъка Улфтън.

— Въпреки това трябва да отидеш — каза категорично вуйчо й. Виждайки обаче уплахата на Сабин, той смекчи тона. — Няма, разбира се, да те принуждаваме веднага да го сториш. Нека аз да се оправя с твоя съпруг.

Сабин се учудваше с каква готовност всички бяха приели, че Гарет е невинен. Нали не са били в замъка Уудбридж в нощта на нападението — защо тогава така бързо бяха повярвали в непричастността му към събитията там.

— Не се притеснявай, Сабин — опита се да я успокои леля й. — Всичко ще си дойде на мястото.

Очите на Сабин се изпълниха със сълзи, като че в гърлото й имаше буца и тя дълго не можа да продума.

— Откога искам с Ричард да си отидем у дома.

Маргрета улови Сабин за ръката и заговори с утешителен тон.

— Много дълго време сама си носила тежко бреме, Сабин, но сега вече можеш да си починеш. Нали си сред семейството си и ние всички ще ти помогнем.

На лицето на Сабин се изписа благодарност.

— Кога ще тръгнем за Англия, вуйчо?

— Двамата с Ричард ще тръгнете след три седмици. Ще трябва да напиша доста писма и с доста хора да се свържа, за да ги помоля да ви помогнат. Аз самият ще тръгна по-рано, за да се уверя, че всичко за вашето завръщане е подготвено както трябва.

— Аз да придружа ли Сабин и Ричард? — обади се леля Маргрета.

— Не е нужно. Докато те пристигнат, аз вече ще съм разговарял с крал Чарлз за съдбата им.

— Копнея за Англия — каза Сабин. — Вярвам, че и Ричард ще се зарадва, че най-накрая се връщаме в Уудбридж.

Вуйчо й кимна.

— Ще пристигнете в Англия, но няма да привличате вниманието към себе си. Ще помоля един приятел от Лондон да ви наеме къща. Ще му изпратя послание по куриер с молба при пристигането ви всичко да е готово. Няма да се свързвате с никого, докато не ви се обадя.

— Ще постъпя така, както казваш — съгласи се Сабин, чувствайки облекчение, че сега съдбата на Ричард се направлява от надеждни ръце. — Благодаря и на двамата. Не бях сигурна как ще успея да възвърна всички титли и имения на Ричард. Кралят със сигурност ще те изслуша, вуйчо.

— Разбира се, че ще ме изслуша — отговори вуйчо й. — Но за да съм сигурен, ще те помоля, Маргрета, да пишеш на кралицата. — И вуйчото се обърна, за да обясни на Сабин. — Леля ти едно време беше приятелка на кралица Хенриета, докато тя все още си беше нашата принцеса Анриета.

— Точно така — обади се и леля Маргрета. — Бях придворна дама на майка й и се сприятелих с принцеса Анриета. Ще се възползвам от старото ни приятелство, за да ви помогна.

Сабин не успя да каже и дума — усещаше, че ако проговори, ще се разплаче. Най-сетне се овладя и каза:

— Толкова дълго живях в страх, че сега ми е трудно да повярвам, че всичко свърши.

Маргрета притисна буза до лицето на племенницата си.

— Проявила си голяма смелост, а сега повече не бива да те е страх. Оттук нататък брат ми ще поеме грижата за вас. Скоро ще си бъдете у дома.

Сабин прекара щастливи дни сред семейството на майка си, но след две седмици копнежът й по Англия стана много силен.

Когато най-накрая стана време да тръгват, и Сабин, и Ричард с мъка в душите си се качиха в каляската, която щеше да ги отведе в Кале.

Всички от семейство Дьо Шаваняк бяха наизлезли пред замъка — махаха им, докато ги изгубят от погледа си.

Сабин потупа Ричард по ръката.

— Хареса ти тук, нали?

— Да, хареса ми — призна той. — Искам един ден отново да дойда тук. Обаче сега ми се иска да се върна у дома.

— И на мен. Може би, след като се установим в Уудбридж, бихме могли да ги поканим да ни посетят.

— Сабин — каза той, в погледа му имаше тревога. — Зная, че ще се наложи да се нагърбя с редица отговорности, когато се върнем в Англия — обаче ще имаш ли нещо против, ако се запиша в училище? Толкова много неща трябва да разбера за родната си страна. Говорих по този въпрос с вуйчо Жозеф и той ми каза, че може да го уреди, ако ти се съгласиш.

— Мисля, че след като си възвърнеш правата над Уудбридж, ще бъде най-разумно да придобиеш образование — каза тя и се усмихна. — Сигурна съм, че това ще бъде най-доброто, което би могъл да направиш.

Лицето му засия.

— Винаги съм искал да се запиша в Итън.

— Тогава значи ще се запишеш.

— И в Англия — каза той категорично — ще говоря само на английски.

Тя се засмя и го притегли към себе си.

— Можеш да почнеш още отсега. Въпреки че все още говориш английски с френски акцент.

Той се замисли.

— Ще бъда достоен за титлата граф, надявам се, особено след като получа и добро образование.

— Да, Ричард, ще бъдеш — увери го Сабин и отново му се усмихна.

III
Херцогиня Балмро

1

Гарет погледна озадачен французина, който му връчи писмо от маркиз Дьо Шаваняк.

— Моля да ме извините — каза той на мъжа. — Аз не се познавам с вашия сънародник. Бихте ли ми изяснили в каква връзка се обръща той към мен?

— Ваша светлост — отговори мъжът, след като направи лек поклон, — заръчано ми е да ви кажа, че маркиз Дьо Шаваняк е вуйчо на съпругата ви — Сабин Блекторн. Ако това не ви затруднява, поръчано ми е също да изчакам за отговора ви на писмото.

Гарет прикри вълнението си, налагайки си маска на безразличие. Най-накрая щеше да разбере какво възнамерява да направи Сабин.

— Добре — каза той.

Ръката му трепереше, докато разчупваше печата и разгръщаше писмото.

„Ваша светлост,

С настоящето ви съобщавам, че племенницата ми Сабин и брат й Ричард се завръщат в Англия и се намират под моя защита. При аудиенцията ми при крал Чарлз ще пледирам в тяхна защита и за да им осигуря подобаващо бъдеще. Сигурен съм, че бихте пожелали най-добрата съдба за тях.“

Гарет вдигна очи към приносителя на писмото.

— Можете да съобщите на маркиз Дьо Шаваняк, че от своя страна ще направя всичко възможно да помогна на лорд Ричард да защити претенциите си върху Уудбридж.

Французинът се поклони дълбоко.

— Ще предам думите ви, ваша светлост. Ако желаете да напишете писмо, ще почакам.

— Не го смятам за нужно. Предайте на негово благородие думите ми. Свободен сте.

— Слушам, ваша светлост.

Гарет остана загледан в писмото дълго след като слугата си беше отишъл. Това беше последното доказателство, че госпожица Пламък е Сабин. Сърцето му не се зарадва при мисълта, че тя е в Англия.

Сабин и Ричард разглеждаха малката, но удобна къща заедно с Томас Илдинг — мъжът, който беше изпълнил всички поръчения на вуйчо им да се погрижи за настаняването им. Къщата се намираше недалеч от Лондон. През рядката горичка зад къщата можеше да се види покривът на Хемптън Корт — едно от множеството провинциални имения, притежание на кралското семейство.

— Може ли да ви запитам, господин Илдинг, защо избрахте къща толкова далеч от Лондон? — обади се Сабин.

Той намести очилата, закрепени на дългия му нос, и я изгледа през стъклата.

— Такова беше желанието на вуйчо ви — да не бъдете изложени на рисковете, които крие днес Лондон. Моля да ме извините за това, което ще се наложи да ви кажа, но Лондон сега е прекалено гъстонаселен и шумен. Освен това канализационните тръби изливат съдържанието си направо по улиците и вонята, която се разнася, е отвратителна. Жена ми е убедена, че заради лошите хигиенни условия в Лондон много хора страдат от треска. Ако можех, аз самият не бих живял там. Не бих искал също никой от познатите ми да живее в тази атмосфера на зарази и болести.

— Благодаря ви, господин Илдинг. Сигурна съм, че вуйчо ми ще оцени загрижеността, която проявявате към мен и брат ми Ричард.

— Наел съм икономка — Беки Стрътърс и готвачка — госпожа Лорли, които ми бяха горещо препоръчани от предишните им господари.

Господин Илдинг продължи с обясненията какво още беше уредил и като свърши се сбогува с тях — Сабин го изпрати до входната врата.

Сабин надзърна в стаите — всички бяха обзаведени в типично английски маниер и това й стопли душата. Чудесно беше да се почувстваш отново като у дома. Рядко си беше позволявала да мисли колко всъщност й липсва Англия.

Ричард, който също беше надзърнал в стаите, се втурна към нея по стълбите.

— Кога ще си ходим в Уудбридж!

Сабин се разсмя и го потупа по гърба.

— Щом вуйчо Жозеф го уреди, веднага тръгваме. Опитай се да потърпиш малко — каза тя с усмивка и след като направи реверанс, добави, — милорд.

— Заинтересувах се от аристократичните титли в Англия и зная, че ти всъщност не трябва да ми се покланяш — нали си херцогиня, а това е много по-висок ранг от граф.

Тя го целуна по бузата.

— С по-висок ранг съм от теб, защото съм и по-голяма. Така че, господин графе, сега ви нареждам да си измиете ръцете, за да можем да вечеряме.

Той се засмя и кимна. Сабин осъзна, че Ричард за първи път се показваше толкова щастлив. Виждайки го как подскача нагоре по стълбите, Изабел поклати глава.

— Толкова е млад, а ще трябва да се нагърби с отговорността да стопанисва толкова много имоти.

— Говори на английски, Изабел — напомни й любезно Сабин. — Сега Англия е твоят дом.

Старата жена погледна Сабин в очите и в погледа й се четеше нежност и майчинска грижа.

— Моят дом е там, където сте вие.

— Винаги ще бъде така, Изабел. Що се отнася до притеснението ти за Ричард — вуйчо Жозеф ще наеме способен човек, който да се грижи за имотите, докато Ричард порасне. В скоро време брат ми ще тръгне на училище.

Промяната дойде много по-бързо, отколкото Сабин беше очаквала. Вуйчо й вече беше имал аудиенция при крал Чарлз. В деня, в който дойде да ги види за пръв път, откакто бяха в Англия, усмивката не слизаше от лицето му. Той целуна Сабин по бузата и се здрависа с Ричард.

— Разказах всичко на негово величество, Ричард — твоят иск намери благоприятно разрешение поради редица причини. Сабин, ти и Ричард трябва да се явите пред архиепископа на Кентърбъри и той ще зададе доста въпроси и на двамата. Ще бъдете в камерно обкръжение, даже и аз не ще присъствам там, освен ако не бъда изрично повикан.

— Значи се започва — каза Сабин.

— Чичото на баща ви, доста възрастен господин, е наследил земите и титлите, след като е било провъзгласено, че Ричард е мъртъв. Той също ще бъде сред тези, които ще присъстват, и е готов да се откаже от всичко, ако правата на Ричард се докажат.

На лицето на Сабин се изписа несигурност.

— Имаш ли някакво известие от съпруга ми?

— Само, че той ще подкрепи каузата на Ричард.

— И нищо за мен?

— Засега нищо. Очаквам да бъде на прослушването.

Сабин се извърна, забранявайки си да мисли за Гарет. Трябваше да мисли само за Ричард. По-късно, когато се срещне с Гарет… — мисълта за това я изплаши.

Сабин улови Ричард за ръката, когато поеха по разположените шахматно бели и черни мраморни плочки. Погледът й беше привлечен от облечения в царствено червено с отличителните белези на носител на властта мъж — най-вероятно той щеше да ръководи процедурата по признаването правата на Ричард. Щом се приближиха до него, тя видя любопитните пламъчета, проблясващи в очите му, погледът му се спираше ту на брата, ту на сестрата, а ръцете му бяха сключени като за молитва.

Когато проговори, гласът на архиепископа се оказа остър, а тонът му като че беше по-подходящ за проповед.

— Тъй като все още не е установено, че вие сте граф Уудбридж, а вие херцогиня Балмро, аз няма да използвам титли, като се обръщам към вас. Ще ви наричам по име. И така, вие, Ричард, и вие, Сабин, можете да седнете.

Столът на архиепископа беше по-висок от тези на всички останали и Сабин си помисли, че това най-вероятно е направено, за да сплаши този, когото разпитват.

Изражението на лицето и погледът на архиепископа говореха на Сабин, че този мъж е доста предпазлив и мъдър. Той явно щеше да се опита да ги разобличи като измамници.

Архиепископът първо се обърна към Ричард.

— Надявам се, момчето ми, че не сте се отвърнали от вярата си, докато сте били във Франция.

— Не, ваше преосвещенство, всяка сряда ходехме на църква, макар че не мога да кажа, че често сме присъствали на самите богослужения.

— Значи вие сте католик?

— Да, ваше преосвещенство, също като майка ми и баща ми.

— Кажете ми, Ричард, какво си спомняте за майка си и баща си?

— Ваше превъзходителство, майка ми е починала, когато съм бил много малък. Също и когато баща ми е бил убит съм бил много малък. Едва си спомням за него, а за майка ми изобщо не си спомням.

Сабин се почувства горда от отговорите на брат й. Бяха ясни и архиепископът нямаше повод да го обвини в измама.

След това мъжът се обърна към Сабин.

— Аз присъствах на сватбата ви. Ще ми разкажете ли за този ден?

Тя трябваше да се върне доста назад в спомените си, за да може да му разкаже какво й беше направило най-силно впечатление този ден.

— Спомням си как кралят ми каза, че и той е куцал, също като мен тогава.

Архиепископът прикова очи в нейните.

— Наистина, много добре си спомням. Какво друго ви направи впечатление този ден?

— Много неща. Баща ми не се чувстваше щастлив, защото не беше сигурен дали Гарет Блекторн ще присъства на сватбата.

— Много хора се съмняваха в това. Когато баща ви беше гневен, даваше много ясно да се разбере това. Може ли да ми кажете още нещо, което да ме убеди, че вие сте онова дете, защото далеч не изглеждате така, както тогава.

— Бащата на Гарет… на съпруга ми, наскоро беше починал и той беше много натъжен.

Сабин видя как архиепископът присви очи и се изплаши от мисълта, че не й вярва.

— Ето още нещо, което беше известно на мнозина тогава.

Той направи знак на един от стражите и той веднага отвори вратата. Сабин не познаваше мъжа, който влезе. Той се приближи с бавна крачка — беше в доста напреднала възраст. Когато застана пред тях, се стори някак странно познат на Сабин, но защо — не можеше да си обясни.

— Това — обади се архиепископът — е граф Уудбридж. Някой от вас познава ли го?

Ричард поклати глава, а Сабин го огледа внимателно.

— Не си го спомням добре, но мисля, че това е нашият прачичо Саймън.

— Милорд, можете ли да познаете в тези двама младежи вашата пра племенница и вашия праплеменник?

Старият мъж наведе глава, за да ги разгледа по-отблизо.

— Никога не съм виждал праплеменника си, но си спомням Сабин като малко момиченце — каза той и на устните му се появи лека усмивка. — Трябва да отбележа несъмнената й прилика с жената на племенника ми. Тя беше много красива жена. Разбира се, цветът на косата й трябва да е наследен от баща й.

Сабин си мислеше, че прачичо им ще отхвърли претенциите на Ричард, за да може да запази титлата — а той изглеждаше толкова любезен и съвсем не такъв, какъвто тя бе очаквала.

— Ако вие сте моите праплеменници, както твърдите, ще ви окажа най-радушен прием. Аз съм само един стар човек — не се боря за титли и ще ви ги отстъпя без колебание.

— Благодаря ви, милорд — обади се архиепископът. — Разбирам колко много трябва да ви е изморило пътуването от Уудбридж дотук, така че можете да се оттеглите. Ще говоря с вас, след като постановя решението си.

Графът кимна и се оттегли с бавна крачка. Сабин не откъсваше очи от тези на архиепископа.

— Вие нито одобрихте, нито отхвърлихте иска на брат ми, ваше преосвещенство. Няма ли някой, който би могъл да потвърди самоличността ни?

— Имам още един свидетел — една много възрастна прислужница. Вашата лична прислужница като деца. Бихте ли ми казали името й?

Ричард поклати глава. Той не си я спомняше.

Сабин се изправи — беше обзета от дълбоко подозрение при неговите думи. Той сигурно се опитваше да ги измами.

— Вие сте жесток, ваше преосвещенство. Чух от хората, които нападнаха дома ми, да казват, че Тея е мъртва. Щях ли да я изоставя, ако знаех, че е жива?

Архиепископът посочи с глава към вратата, на прага й се беше появила жена — личеше си, че всяка крачка изисква голямо усилие от нейна страна. Косата й беше изцяло побеляла и беше ясно, че не е в добро здраве. Но това беше Тея! След като бившата им прислужница се приближи до тях, Сабин едва си поемаше дъх от вълнение. Искаше й се да й се хвърли на врата, да й каже колко се радва, че я вижда, но Тея с нищо не даде знак, че я е разпознала.

Старата жена отправи приветствие към архиепископа, после запрехвърля изпитателен поглед от Сабин към Ричард.

Архиепископът направи знак на Тея да седне. Тя с облекчение се отпусна на стола, но погледът й остана прикован в рижата коса на Сабин.

— Тея Мъртсън — обади се архиепископът. — Казаха ми, че вие сте познавала децата на лорд Уудбридж, по-добре от всеки друг. Разчитам на вас да ми кажете дали тези двамата са измамници.

Тея кимна към Сабин.

— Искам да ви видя как вървите.

Сабин усети как сърцето й се свива. Тея мислеше, че тя ще куца.

— Тея, не ме ли позна? Как е възможно да не ме познаеш?

Лицето на старицата пребледня и тя си пое дълбоко дъх.

— Искам да видя как вървите, преди да реша коя сте?

Сабин се изправи, направи няколко крачки из стаята и се изправи отново пред прислужницата.

— Това съм аз, Тея, но вече не куцам.

— Моята Сабин куцаше — а вие не куцате — каза Тея с обвиняващ тон.

— О, Тея, трябва да ме познаеш. Ако бях измамница, нали щях да се престоря, че куцам?

— Приличате много на майката на нейна светлост. Сабин също имаше рижа коса, но по-светла от вашата.

Сабин коленичи пред Тея.

— Не помниш ли как винаги ме мъмреше, опитвайки се да ме накараш да ям повече? Спомняш ли си, че можеше да предсказваш точно кога ще завали, защото чувстваше болка в ставите? Спомняш ли си онази ужасна нощ, как дойде при мен, как спаси Ричард и мен от хората, които убиха баща ми? Ние се скрихме в тайния проход, водещ от спалнята на баща ми навън, към потока. Ти взе пелерината ми…

Тея закима енергично с глава, треперещата й ръка се протегна, за да докосне лицето на Сабин.

— Благословени Боже — възкликна тя. — Никой, освен Сабин не би могъл да знае за тайния проход.

Тея внезапно отдръпна ръка и на лицето й отново се изписа съмнение.

— Вие просто се досетихте за прохода. Много замъци имат такива тайни помещения.

Архиепископът през цялото време ги беше слушал внимателно.

— Вие изглежда се съмнявате, че тези двамата може да са Сабин и Ричард?

— Има един — единствен сигурен начин, за да се докаже кои са, ваше преосвещенство, така че съмнението да не ме гложди повече.

— Тогава ви предлагам да ни кажете какъв е този начин, за да може да вземем окончателно решение.

— Само аз и Сабин бихме могли да знаем това — Ричард има родилно петно. Нека тя ми опише петното и къде се намира?

Сабин притвори очи, опитвайки се да си припомни. Къде беше този белег… къде беше? Лицето й засия.

— Петното е във формата на идеален кръг и, се намира на бедрото му. На десния му крак.

На устните на Тея се появи усмивка и лицето й още повече се набръчка, а от очите й потекоха сълзи. Архиепископът вдигна ръка.

— Изисквам проверка на това ново доказателство. Трябва да видим този родилен белег.

Ричард се изправи.

— Няма да се събличам в присъствието на дами, даже и това на сестра ми.

В очите на архиепископа се появиха гневни пламъчета, но той направи знак на стража да се приближи.

— Заведете този младеж в съседната зала и проверете дали има родилен белег. После веднага да се върнете тук и да ми кажете какво сте открил.

Изминаха едва няколко минути, но на всички те се сториха часове, докато стражът и Ричард се върнат. Сабин протегна ръце към Тея и старата жена ги задържа в своите.

Тя вече беше напълно убедена. С една ръка погали Сабин по косата.

— Скъпа Тея, само ако знаех, че си жива, нямаше да те оставя през онази нощ. Ти изложи живота си на опасност, за да спасиш мен и Ричард — никога не ще забравя това.

— Бих го направила отново, ако има нужда. Знаейки каква добра плувкиня си, никога не съм губила надежда, че един ден отново ще се видим.

Вратата се отвори и всички до един се извърнаха към стража, който беше съпроводил Ричард в съседната зала.

— Разкажи ни какво откри върху крака на момчето? — извиси се гласът на архиепископа.

— Ваше преосвещенство, видях петно като кръг, точно както жената обясни.

Архиепископът погледна към Ричард и кимна.

— Искът ви е признат, милорд. Отсега нататък вие сте граф Уудбридж, ще ви бъдат признати всички полагащи се титли, ще ви бъдат върнати всички имения и средства, върху които се простират правата ви.

Сабин се хвърли към Ричард и го притисна към себе си.

— Най-сетне! О, Ричард, колко би се радвал баща ни — наследникът му се връща жив и здрав у дома!

Архиепископът ги прекъсна.

— Сега бих искал всички да се оттеглите, с изключение на вас, ваша светлост.

Сабин успокои с усмивка брат си.

— Върви с Тея, Ричард. Скоро ще дойда при вас.

Когато всички излязоха, Сабин насочи цялото си внимание към архиепископа — стисна устни и на лицето й се изписа решително изражение.

— Няма какво повече да доказвам, ваше преосвещенство.

— Как да постъпим във вашето положение, ваша светлост.

— Не съм се обръщала с молба към вас, така че моето бъдеще не бива да бъде ваша грижа.

Архиепископът се усмихна.

— Остър език, също като на баща ви. Много по-рано трябваше да открия приликата помежду ви.

— Заминавам за родния си дом заедно с брат си и възнамерявам да се обърна с молба към папата за разтрогване на брака ми с Гарет Блекторн.

— Какво ли би казал негова светлост за това?

— Това ни най-малко не ме интересува.

— Не е толкова лесно да се разтрогне една женитба, ваша светлост — кралят не би желал на този брак да се сложи край. Спомняте си, че той беше лично заинтересован от вашия съюз.

— Истина е, че се ожених, за да угодя на краля, но ще искам разтрогване за лична угода.

Архиепископът се разсмя така силно, че цялото му тяло се разтресе.

— Ако аз ви бях съпруг, ваша светлост, за нищо на света нямаше да ви изпусна.

Тя вдигна поглед към него.

— Вие изглежда вярвате, че Гарет Блекторн е невинен по отношение на нападението и смъртта на баща ми аз не съм толкова убедена. Архиепископът се слиса.

— Не е възможно да вярвате в това. Кралят сне обвиненията от него. Аз от своя страна, получих признанията на истинския виновник за случилото се — братовчед му Кортланд Блекторн.

Сабин си припомни това име — беше го чула в деня на сватбата си. Спомни си също и ненавистта, усетена от нея в тона на Кортланд Блекторн, с която той се отнесе към Гарет.

— Може и братовчед му да е извършил престъплението, но Гарет да е този, който да го е подтикнал.

— Това е много опасно предположение, ваша светлост. Ето тук писмо от съпруга ви. Бихте ли искали да ви го прочета?

— То не ме интересува.

Архиепископът нарочно бавно разгъна писмото.

— Чувствам се задължен да ви съобщя, че именно това писмо повече от всичко друго убеди негово величество да приеме иска на Ричард за основателен. Негова светлост се застъпи в полза на лорд Ричард и помоли за възвръщане на всичките му титли. Помоли също да бъде известен за резултатите от изслушването ви днес.

Само за миг на лицето й се изписа страх.

— Той тук ли е?

— Не. В замъка Улфтън е.

Значи Гарет я признаваше за своя съпруга. Не беше сигурна, че ще го направи и изобщо не очакваше, че ще помогне на брат й.

— Ричард и аз не сме молили за помощ.

— Жалко е, защото той никога не се отказа да вярва, че сте живи.

— Ако ваше преосвещенство няма други сведения за мен, позволете ми да отида при брат си.

— Преди да се оттеглите, мога ли да ви запитам какво правихте през всичките тези години, негово величество би искал да знае защо не се завърнахте по-рано.

— Сигурна съм, вуйчо ми е обяснил, че бях във Франция — можете да го кажете отново на негово величество — отговори тя и се извърна към вратата. — Ако наистина няма още нещо, бих искала да видя Тея. Стори ми се ужасно болна. Освен това ни очаква дълго пътуване до Уудбридж — искам да си ида у дома.

— Кралят няма да ви разреши да останете в Уудбридж. Много скоро ще се наложи да ви отведем в Улфтън.

Тя смръщи гневно вежди — с това отново му напомни баща си.

— Предайте на негово величество да не се занимава с мен.

Той се засмя.

— Не смятам това за много мъдро решение. По-добре да му предам почитанията ви.

Тя понечи да възрази, но се отказа.

— Постъпете както желаете.

Той отново се усмихна.

— Бог да ви благослови, ваша светлост, и нека Бог помогне и на вашия съпруг — мисля, че ще му е нужна божествена намеса да се справи с вас.

Сабин не се усмихна на чувството му за хумор. Тя се извърна и с бързи крачки се отправи към вратата — мислеше си кое чувство надделява у нея — щастие заради Ричард или притеснение заради неясната й съдба.

2

Повторната среща на Тея и Сабин не се оказа радостна, защото възрастната прислужница беше изпаднала в треска и започнала да бълнува, докато младата жена беше разговаряла с архиепископа. Ясно беше, че е твърде слаба и болна, за да преживее дългото пътуване до Уудбридж, така че Сабин помогна да я настанят в каретата и да я отведат в къщата им извън Лондон.

— Всичко ще се оправи, Тея. Ще се погрижа за теб.

Старата прислужница само повтаряше:

— Доживях да видя Сабин и Ричард — сега мога да умра в мир.

Когато пристигнаха, Сабин веднага настани Тея да си легне и изпрати да повикат лекар. След като прегледа възрастната жена, той не можа с нищо да окуражи Сабин за състоянието й. Направо каза, че най-вероятно няма да преживее треската.

Сабин се разкъсваше между Тея и Ричард. Не искаше да остави Тея сама, но и не искаше повече да отлага пътуването до Уудбридж. Сведе глава, за да целуне старата жена по бузата.

— Щом се пооправиш, Тея, веднага ще можеш да тръгнеш за замъка и да се видим.

Тея видимо се развълнува и затресе глава.

— Не искам да умра тук, в тази непозната къща. Искам да си отида у дома.

— Не говори, просто си почивай — отговори й Сабин, после се приближи до вратата и прошепна на Изабел. — Тревожа се за Тея.

— Ще остана при нея цялата нощ — каза Изабел. — А ти сега си лягай.

Сабин кимна. Чувстваше се извънредно изтощена, но не можа да заспи, след като си легна. Няколко пъти става и наднича в стаята на Тея. Състоянието на възрастната прислужница се влошаваше, тя постоянно бълнуваше за нощта на нападението срещу замъка Уудбридж, явно преживявайки отново и отново трагичните събития.

На следващата сутрин се оказа много трудно за Сабин да се раздели с нея. Тя заръча на слугите да изпълняват всяка прищявка на старата жена, уреди лекарят да я посещава два пъти на ден и нареди ако Тея се почувства по-добре, веднага да я отведат в Уудбридж.

Колкото по-близо се намираха до замъка Уудбридж, толкова по-мълчалив ставаше Ричард. Сабин се опита да го залиса с разговор, но той си оставаше все така мълчалив и тъжен.

Бяха странна процесия, зад тях в една каляска пътуваха вуйчо им Жозеф и прачичо им Саймън — те без съмнение обсъждаха бъдещето на Ричард.

Сабин дръпна Ричард за ръката и по този начин го принуди да я погледне.

— Кажи ми какво те тревожи.

Раменете му като че хлътнаха надолу и той изглеждаше по-унил от всякога.

— Мислех си за задълженията, които ме очакват и за които изобщо не съм подготвен. Ти ми каза, че много хора ще зависят от мен, а аз не зная как да ги управлявам. Никой няма да иска да изпълнява заповедите на едно момче.

— Ричард, фактът, че ти си синът на предишния лорд Уудбридж в очите на всички — и селяни, и слуги — ти дава правото да им нареждаш. Освен това ще разчиташ на множество хора, които са обучени именно да ти бъдат в помощ. Всеки от тях има своя функция и в бъдеще ще изпълнява задълженията си. Чичо Саймън ще ти помага за всичко, свързано с Уудбридж — той се съгласи да остане в замъка, докато ти учиш.

Ричард прехвърли погледа си към Изабел, после отново към сестра си.

— Но ти скоро ще ме напуснеш, Сабин. И ти също ли, Изабел?

Сабин осъзна, че именно това най-много го притеснява и реши, че е време да му каже за Гарет.

— Ричард, искам да ти обясня всичко, свързано с онзи пръстен с герб, който ти откри сред бижутата ми.

— Да не мислиш, че не зная кой е херцог Балмро? Не съм ти споменавал досега за Гарет Блекторн, защото ти не искаше да говориш за него. Учудва ме, че той не те позна в Париж. Как може един мъж да не познае съпругата си?

Тя събра кураж — трудно щеше да бъде да му каже за Гарет — и започна:

— Съвсем очевидно е, че подобно нещо трябва да те е учудило. Когато Гарет и аз се оженихме, бях около четири години по-голяма от теб. Никога не съм живяла в замъка Улфтън. Виждала съм се с него само два пъти след деня на сватбата ни. Не е чудно, че той не ме позна. Аз просто бях дете тогава и той никога не ме беше виждал в сегашния ми вид.

Тя изведнъж се изплаши от това, което се налагаше също да му каже.

— Гарет беше хвърлен в Тауър по обвинение, че е наредил да убият баща ни.

— Чичо Саймън ми каза за това. Но той е невинен, нали, Сабин? Зная, че той не го е направил.

Тя нямаше отговор на този негов въпрос. Всички, освен нея изглежда бяха повярвали в невинността на Гарет.

— Не зная дали е виновен или не, но не искам повече да го виждам. Няма да стъпя в Улфтън. Моят дом е Уудбридж — татко също би казал така.

Изабел поклати глава.

— Не мисля, че трябва животът ти да се ръководи от евентуалните желания на мъртвия ти баща. Не сме във Франция, Сабин, и бъдещето ти сега е в ръцете на херцога. Ако бях на твое място, нямаше толкова лесно да го изхвърля от живота си.

— Очаквам Гарет да ми създаде притеснения и да ми отправи някои искания. Но аз нямам намерение да му се подчиня. Заявявам ви, че реших да подам молба до папата за разтрогване на брака ни.

— Сабин — обади се Ричард, изражението му беше много загрижено, — на мен Гарет Блекторн ми харесва. По-голямата част от живота си ти посвети на мен, всичко, което правеше, го правеше заради мен. Не е ли време сега да помислиш за себе си?

— За доста неща май си размишлявал в последно време, мъдрецо мой — отговори Сабин, затрогната от неговата загриженост. — Нека поговорим за това по-късно. След около три часа ще сме пристигнали в село Уудбридж — ще видиш колко въодушевени ще бъдат селяните от твоето завръщане.

Ричард отново се смълча, а не след дълго и задряма, облягайки глава на една от многобройните меки възглавнички в каляската.

Сабин вдигна глава и срещна погледа на Изабел.

— Зная за какво си мислиш, Изабел.

— Не знаех, че можеш да четеш мисли.

— Взех решение за анулиране на брака и не искам да слушам повече възражения.

— Вярвам, че херцогът също ще иска да бъде изслушан.

— След унижението, на което го подложих, той без съмнение ще се съгласи на тази анулация. Мислиш ли, че ще иска цяла Англия да узнае за миналото на жена му? Моля се и той да иска да се освободи от мен с такава охота, с каквато и аз. От седем години сме женени, но само една нощ бях негова съпруга.

Сабин извърна поглед към Ричард и по равномерното му дишане разбра, че спи дълбоко.

— Всички мислят, че Гарет е бил обвинен несправедливо. У мен винаги ще остане някакво съмнение. Бих искала да повярвам в Гарет, но бих ли се осмелила?

— Само ти можеш да кажеш какво става в сърцето ти. Още в Париж ти казах, не усетих зложелателство у него — отговори й Изабел.

Сабин си припомни нощта, когато лежейки в прегръдките му, чу признанието му в любов и в отговор и тя му призна своята.

— В сърцето ми сякаш се е настанила студената зима, която скоро ще настъпи в Англия. Ако можех да се върна назад и отново да преживея онази нощ в Париж — изрече тя тъжно. — Нарочно го унизих и той никога няма да ми го прости.

— Не можеш да се върнеш назад — има само напред.

— Той сигурно ме презира — прошепна Сабин и се загърна в пелерината си, изведнъж почувствала хлад. — Но това малко ме интересува.

— Разбирам — каза Изабел, съзирайки тъгата в очите на Сабин.

Денят, който лорд Стивън беше избрал да посети замъка Улфтън, се случи облачен и студен. Земята беше покрита с нападали листа, а малкото останали все още държащи се за дърветата щяха най-вероятно да бъдат отвени от усилващия се вятър.

Стивън препусна с коня си през дървения мост и слезе във вътрешния двор на имението. Той скочи от коня и подаде поводите на притичалия коняр, после оправи жакета си. Хвърляйки поглед на замъка, Стивън не можа да не се въздържи да помисли, че прилича повече на крепост с дебелите си стени, оръдейни кули и назъбени стени. Но в цялата тази конструкция, изградена от сиви камъни, се усещаше някаква топлина, някакъв уют и гой знаеше, че тук ще бъде добре посрещнат.

Днес обаче беше натоварен с мисия, която, ако можеше, би отказал да изпълни. Архиепископът на Кентърбъри беше избрал точно него да отнесе въпросния документ, именно защото беше приятел на Гарет. Около час архиепископът го беше убеждавал във важността на мисията му.

Стивън все още не вярваше, че госпожица Пламък е онова момиченце — толкова болнаво и крехко на вид, за, което се беше оженил Гарет. Каква ирония на съдбата да се окаже свързващото звено между Сабин и Гарет в Париж! Той се замисли за шанса си още първата вечер да получи покана да посети известната актриса. Сега вече знаеше каква е била причината тя да се сприятели с него, въпреки че никога не беше се съмнявал, че приятелството им е искрено и истинско. Беше сигурен каква би била реакцията на Гарет, щом разбере какво възнамерява да направи Сабин. Прииска му се архиепископът да си беше избрал друг вестител.

Слугата го пропусна да влезе в замъка и му каза, че негова светлост го очаква в покоите си. Още щом влезе в стаята, майката на Гарет топло го приветства и веднага му предложи да се подкрепи след дългия път, докато чакаха да се появи Гарет.

— Не те виждаме често, Стивън. Ти си все в Лондон, а Гарет не напуска Улфтън — каза херцогинята със загрижен тон. — Не зная как да постъпя с Гарет, Стивън. Много се радвам, че дойде.

— Да не е болен?

— Не, в добро здраве е, но усетих още по-голямо, объркване и гняв у него, след като се върна от Франция. Изглежда там нещо се е случило и най-вероятно в това да е замесена жена — но той не иска да говори за това с мен. Знаеш ли какво го притеснява?

Стивън беше благодарен, че появата на Гарет го спаси от необходимостта да измисли отговор. Веднага си пролича защо нейна светлост се тревожеше — в очите на Гарет като че нямаше живот, а той самият като че се беше стопил за времето, през което не се бяха виждали и най-важното — изглеждаше някак вглъбен в себе си и отдалечен от реалността.

Гарет се насили да се усмихне на Стивън.

— Значи наистина не съм сбъркал, като реших, че съм видял коня ти в нашата конюшня? Какво те води в Улфтън!

Стивън стискаше в ръка посланието на архиепископа и веднага го подаде на Гарет.

— Помолиха ме да ти го предам лично.

— Очаквах го. Кралят ме вика при себе си, нали?

— Не е от краля, от архиепископа е.

Майката на Гарет се изправи.

— Ще ви оставя насаме. Стивън, след като приключите разговора, ще те помоля да останеш още малко. Ще се видим на обяд.

— Остани, майко — обади се Гарет. — Струва ми се, че знам за какво става дума в посланието и мисля, че е време да ти разкажа всичко.

Той се извърна към Стивън.

— Става дума за съпругата ми, нали?

Херцогинята се смая.

— О, Стивън, да не са разбрали, че Сабин е мъртва?

— Не, ваша светлост — отговори й Стивън, не откъсвайки поглед от Гарет.

— Разкажи й, Стивън — изрече глухо Гарет. — Разкажи на майка ми за моята… съпруга.

Стивън се прокашля.

— Открили са къде е съпругата на Гарет.

Адриен Блекторн за миг все още изглеждаше много объркана, после се засмя.

— Но това са добри новини! Тя добре ли е? И брат й ли са намерили?

— Да, ваша светлост — каза Стивън.

— Но това е чудесно. Ще приготвя всичко по случай пристигането й. Кога ще дойде при нас?

Гарет настани майка си да седне и се извърна към Стивън.

— Какво знае архиепископът за Сабин?

— Каза ми, че е настоял тя да му даде повече информация какво е правила през всичките тези години. Казала му е само, че е била във Франция.

Гарет присви устни.

— Не се и съмнявах, че тя няма да иска да се разбере нещо за миналото й.

— Гарет — обади се майка му озадачена, — какво искаш да кажеш? Знаеше ли къде се крие Сабин през всичките тези години? И защо не ми каза?

— Едва наскоро открих къде е, майко — докато бях в Париж.

— Значи, ето къде чак е отишла! Нищо чудно, че никой не можа да я открие. Незабавно трябва да я доведеш у дома.

Стивън внимателно наблюдаваше изражението на Гарет — явно беше, че Гарет едва сдържа гнева си.

— Точно в това е въпросът, майко.

Херцогинята се смути. Нещо не беше съвсем наред.

— Ти трябва да доведеш Сабин тук, Гарет. Мястото й е при нас.

Гарет счупи печата върху посланието. Хартията беше специална, каквато се използваше само за официални документи. Писмото наистина беше от архиепископа и той го прочете наум, а херцогинята и Стивън търпеливо го изчакваха да свърши с четенето.

„Ваша светлост,

Сигурен съм, че лорд Стивън ще ви е разяснил всички обстоятелства, засягащи съпругата ви. Независимо от моите съвети, тя иска разтрогване на брака. Негово величество се надява, че вие не ще позволите тази анулация. Желанието му е да отидете възможно най-бързо в замъка Уудбридж и да отведете нейна светлост в замъка Улфтън. Негово величество разчита на щастливо разрешение на възникналата ситуация.“

Гарет подаде писмото на майка си и когато тя привърши с четенето, го погледна озадачена.

— Какво се е случило със Сабин, Гарет? Възможно ли е тя все още да вярва, че ти си отговорен за смъртта на баща й? Защо иначе би се крила толкова дълго и след това би искала анулиране на брака?

Гарет ядосан закрачи и спря до прозореца.

— Не ме интересува какво мисли тя. Ожених се по настояване на краля, но не ще направя нищо, за да задържа Сабин против волята й — независимо какво казва негово величество. Бях вече в Тауър, нека да ме затвори отново.

Адриен поклати глава.

— Поговори с него, Стивън. Кажи на сина ми да доведе незабавно Сабин тук.

Стивън сви рамене и поклати глава.

— Чудя се дали ще продължаваш да настояваш да доведа Сабин, ако разбереш за миналото й — каза Гарет на майка си, продължавайки да гледа през прозореца.

После отново закрачи, спря се до вратата и се извърна към Стивън.

— Позволявам ти да разкажеш на майка ми за госпожица Пламък.

Стивън се изправи.

— Не аз. Сторих това, за което бях дошъл. Останалото ще трябва да направиш ти, Гарет.

Херцогинята изгледа и двамата.

— Някой от вас ще ми каже ли за какво става дума?

Гарет въздъхна, пое си дълбоко дъх, приближи се до майка си и седна.

— Срещнах една актриса на име госпожица Пламък, докато бях в Париж.

На лицето й се изписа разочарование.

— Да не би Сабин да е разбрала за тази актриса? Затова ли иска анулация на брака?

Гарет извика на помощ цялото си търпение.

— Помниш ли, майко, как татко толкова често обичаше да казва, че името Блекторн никога не се е покривало с безчестие? Именно заради мен, обаче, то се покри с безчестие, и то няколко пъти вече.

— Какво говориш, Гарет? — запита майка му, по тона й личеше колко се е изплашила. — Какво имаш предвид?

— Добре. Какво ли би казал баща ми, ако знаеше, че единственият му син е бил обвинен в убийство и хвърлен в Тауър, че младата херцогиня Балмро си е изкарвала хляба на сцената като актрисата, известна под името госпожица Пламък?

Адриен покри устни с ръка, смаяна от чутото.

— О, клетата тя. Била е принудена да се грижи за себе си и брат си. Мога да разбера защо е сторила подобно нещо.

Гарет свъси вежди и погледна Стивън. Приятелят му се усмихваше. Вдовстващата херцогиня наистина имаше голямо сърце.

— Сабин достатъчно е страдала, Гарет — продължи тя. — Веднага трябва да отидеш в Уудбридж и да я доведеш у дома.

Гарет поклати глава.

— Никога.

3

Сега, когато истинският наследник на лорд Уудбридж се беше върнал и установил в замъка, в село Уудбридж имаше празненство. Макар и още дете, лорд Ричард беше посрещнат с подобаваща почит и това стопли сърцето на Сабин — най-накрая беше отвела брат си в родния му дом. Те прекараха много часове заедно, обикаляйки на коне обширните имения, за да може Ричард да се запознае с всичко притежавано от него.

Два нелеки за Сабин месеца изминаха. Всеки ден тя очакваше някакво послание от Гарет — нищо подобно не се случи. Изправена пред прозореца на бащиния си кабинет, тя наблюдаваше как прехвърчат първите снежинки. Прекарваше много време в тази стая, опитвайки се да си възвърне спокойствието, което беше изпитала в този дом като дете, но това не й се удаваше.

Всеки ден посещаваше семейната гробница, където бяха погребани майка й и баща й. Коленичеше пред тях и се молеше. Най-вече за Ричард, защото той все още се чувстваше объркан и изплашен за бъдещето си.

Вуйчо Жозеф се беше върнал във Франция и Сабин усещаше липсата му. Всеки ден Ричард се затваряше с чичо Саймън, за да се учи как да управлява имотите си. След три седмици щеше да замине за Итън. Архиепископът на Кентърбъри беше човекът, който най-много помогна да го запишат в това училище.

Изабел се приближи до прозореца и погледна навън иззад рамото на Сабин.

— Изглежда, че днес ще натрупа — каза тя.

— Не, няма — отвърна Сабин, извърна се и седна зад бюрото на баща си. — Някога зимите тук ми харесваха.

Изабел беше сложила поднос със сервиз за чай на бюрото, напълни една чаша и я подаде на Сабин.

— Сабин, току-що доведоха Тея. Когато се опитах да направя забележка на кочияша, че не е трябвало да тръгват с човек в нейното състояние на такова дълго пътуване, той ми каза, че много е настоявала да дойде и затова е решил.

Сабин остави чашата си на бюрото.

— Как й се е отразило пътуването?

— Не много добре. Сложих я да си легне, приготвих й бульон, после и горещ ябълков сок, но тя отпи едва няколко глътки от тях. Постоянно пита за теб и настоява веднага да те види — искала да те предупреди за нещо много важно. Мисля, че няма да се успокои, докато не ти го каже.

Сабин се изправи.

— Веднага отивам при нея.

Изабел я изгледа изпитателно.

— Чух, че днес е пристигнала поща от Рим.

Сабин посочи малката масичка до вратата.

— Да, писмо от отец Сантини, който представи молбата ми пред папата. Анулацията ще бъде валидна, след като се подпиша върху документите. Трябва, освен това да се закълна, че Гарет и аз никога не сме изпълнявали съпружеските си задължения.

— Готова ли си да скриеш истината, за да получиш свобода?

— Щях да направя това без ни най-малко угризение на съвестта. Но сега вече не мога да подпиша документите — каза Сабин и в погледа, който отправи към Изабел, имаше притеснение.

— Променила си решението си и искаш да си останеш съпруга на Гарет Блекторн?

— Не е това, друга е причината.

Изабел я изгледа озадачена.

— Толкова беше сигурна, че искаш разтрогване на брака. Какво те накара да промениш решението си?

В погледа на Сабин имаше болка, тя закърши ръце, опитвайки се да не се разплаче.

— Случи се нещо, което не съм предполагала, Изабел. При анулация детето ми ще бъде лишено от име.

Изабел беше истински шокирана.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Откога знаеш, че ще имаш дете?

— Подозирах го още щом пристигнахме тук — Трябваше ми много време, за да приема факта. А днес получих тези документи от отец Сантини. Какво да правя?

Изабел я изгледа изпитателно.

— Много добре знаеш какво трябва да направиш. Детето е от твоя съпруг и никой не бива да се съмнява, че не е негово. Трябва да съобщиш на негова светлост.

— Зная, че трябва да го направя. Искаше ми се да не става така.

— Колкото по-скоро го направиш, толкова по-добре.

Сабин изглеждаше доста обезсърчена.

— Нямам желание да отида в Улфтън.

Тя отвори вратата.

— Първо ще отида да се видя с Тея, след това ще напиша писмо на Гарет за детето.

Изабел поклати глава, наблюдавайки Сабин да напуска кабинета. Най-тъжното бе, че Сабин никога не е могла да бъде господар на съдбата си. Първо беше въвлечена в една женитба против нейната воля, след това беше станала актриса, за да съхрани и запази най-вече живота на брат си. Сега животът й щеше да зависи от съпруга й, защото носеше в утробата си неговото дете.

Сабин влезе в затъмнената стая, където бледа и съвсем отпусната лежеше Тея. Старата прислужница беше толкова изнемощяла и едва успя леко да привдигне глава, разбирайки, че Сабин е дошла при нея.

Сабин седна до Тея и улови ръката й.

— Мога ли да направя нещо за теб, Тея, за да се почувстваш по-добре?

— За мен няма вече по-добре. Аз умирам и ние и двете го знаем.

— Не искам да слушам такива приказки, Тея — каза Сабин, опитвайки се да звучи жизнерадостно. — Не ми се иска да те загубя отново толкова скоро. Искаш ли нещо да ти прочета? Някога това ти харесваше.

— Не, трябва да ви кажа нещо. Трябва… да ви кажа какво стана в нощта, когато убиха баща ви.

Сабин усети нервите си обтегнати до крайна степен и изпита страх да не би Тея да каже нещо, което отново да замеси името на Гарет в случилото се.

— Не трябва да говориш за онази нощ. Това само ще те измъчи още повече.

Тея сграбчи с все сила ръката на Сабин.

— Изслушайте ме. Вие все още имате враг и трябва да се пазите…

Сабин изстина, сърцето й лудо заби. Това не бяха бълнувания на умиращ човек, а ужас, изпитван от жена, някога обичала нея и Ричард повече от самата себе си и явно истински изплашена за тях.

— Какво искаше да ми кажеш, Тея?

Гласът на Тея като че укрепна.

— Онази нощ войниците си мислеха, че съм… мъртва. Чух ги да си говорят.

Очите й се разшириха и тя се опита да се изправи, но Сабин лекичко я бутна назад отново върху възглавницата.

— Моля те да не говориш за това сега. Когато ти стане по-добре, ще поговорим пак.

Тея облиза изсъхналите си устни, молейки се да има сили да каже, какво я вълнува.

— Чуйте ме! Трябва да ви кажа какво чух.

— Добре — каза Сабин и кимна.

Ще изслуша какво беше чула Тея онази нощ, даже и това да обвиняваше Гарет.

Старата прислужница се закашля и Сабин й подаде чашата с вода, след като пристъпът премина.

В погледа на Тея имаше нежност.

— Винаги съм знаела, че сте живи.

— Спасихме се, защото ти ни даде такава възможност, Тея.

— Слушайте сега. Ето какво чух да казва един от мъжете онази нощ. Изобщо не се уплаши, че някой може да го чуе, нали ме мислеха за умряла — и трябва да кажа, че наистина едва не умрях — каза Тея и за миг замълча — изглеждаше сякаш се опитва да събере мислите си. — Чух го как се хвали, че са направили всичко възможно нападението да изглежда все едно е било направено от войниците на Гарет Блекторн.

Сърцето на Сабин лудо заби.

— Сигурна ли си?

— Да. Има и нещо друго. Казаха, че братовчедът най-накрая е отмъстил на херцога.

Сабин усети в очите й да се насъбират сълзи — сълзи на срам. Въпреки че се беше борила с него, в душата си знаеше, че той е почтен и честен човек. Само ако беше повярвала в невинността му, можеха завинаги да бъдат щастливи. Той се беше влюбил в нея, но тя беше убила любовта му и сега трябваше да понесе последствията — каквито и да бъдат.

— Вие все още не сте в безопасност — продължи Тея. — Има и друг, който иска да ви навреди. Направо се смразих, когато чух мъжът да говори, че някаква жена искала смъртта ви.

— Какво каза онзи мъж?

— Той каза, че нейно благородие няма да намери покой, ако не убият съпругата на херцога. Каза…, че нейно благородие искала доказателство за смъртта ви.

Сабин впи поглед в Тея.

— Значи Гарет наистина е невинен.

Тея кимна.

— Точно така. Казах го и на кралския човек преди години. Съпругът ви няма никаква вина за смъртта на баща ви, както мислехме. Бил е измамен, също както и вие.

Сабин се извърна така, че Тея да не види сълзите й.

— Толкова дълго мразех и се страхувах от съпруга си, вярвайки, че е злодей. Напразно съм го обвинявала, Тея.

В очите на Тея отново се появи страх.

— Пазете се от жената, която е искала смъртта ви. Ако все още е жива, сигурно няма да се откаже да ви навреди.

— Не мога да си спомня за някоя жена, която би ме мразила дотолкова, че да иска да ме убие.

— Бъдете нащрек — предупреди я Тея. — Повече няма да мога да се грижа за вас. Изабел ще ме замести. Тя ми се врече, че ще ви пази и аз й вярвам.

Сабин виждаше колко се измъчва болната.

— Почивай сега, скъпа Тея. Мисли си само за хубави неща.

— Да… толкова съм… уморена — изрече старата прислужница и очите й се замъглиха. — Предупредих ви и вече мога спокойно да умра.

Сабин седя до Тея дълго след като тя беше задрямала, опитвайки се все още да проумее чутото. Коя жена ли е планирала убийството й с Кортланд Блекторн? Кой би могъл да я мрази толкова?

Същата нощ Тея умря в съня си и на следващия ден беше погребана в селското гробище. Много нейни приятели дойдоха въпреки снега да я изпратят до последното й убежище, водени от херцогиня Балмро и граф Уудбридж.

Мисълта, че неоснователно беше обвинявала Гарет, измъчваше Сабин. Щеше ли някога да й прости, че го е изиграла? Според нея — никога, а и не смяташе, че заслужаваше да й се прощава. Беше притежавала любовта на Гарет и със собствените си ръце я беше разбила, само за да го унизи. Мъж като Гарет няма лесно да забрави такъв удар по гордостта му.

Бяха изминали три седмици, откакто Сабин беше изпратила писмото до Гарет, в което му съобщаваше за бебето. Ежедневно очакваше вест от него, но нищо не пристигаше.

Сабин наблюдаваше Изабел да сгъва вълнения жакет на Ричард и да го прибира в раклата.

— Трябва да се приготвиш за срещата си с негова светлост — каза Изабел. — Знаеш, че той ще иска това дете, особено ако се окаже син.

— Съвсем нормално е. Чудя се как да постъпя, ако той реши да вземе само детето, без майката. А аз вече обичам това дете, което нося в утробата си. Никога няма да се предам, даже и пред Гарет.

Изабел затвори раклата.

— Всичко е толкова объркано.

— Най-лошото е чакането — въздъхна Сабин. — Ако беше препуснал веднага дотук и настоял да тръгна веднага с него, щях да го разбера. А сега вече се страхувам, че няма да признае това дете като свое.

— Гарет Блекторн не ми изглежда като мъж, който би изложил чувствата си в писмо. Ще дойде лично, освен това много добре знае, че детето е негово.

Адриен Блекторн затвори вратата на кабинета и се приближи до сина си.

— Гарет, искам да говоря с теб.

Той беше седнал зад бюрото, но когато тя влезе, се беше изправил.

— Чудех се кога ще искаш да говорим за Сабин, майко.

— Не е само това. Много съм загрижена за горчивината, която виждам все повече да те обзема. Не ми каза какво се е случило в Париж, а и не искам да зная. Загрижена съм единствено за промяната, която виждам у теб — каза тя и сложи ръка на рамото му. — Не искаше да се жениш за Сабин, но тя ти е съпруга и ще ти роди дете — смятам, че си заслужава да поговорим по този въпрос.

Той извърна поглед.

— Тя ми беше съпруга само една — единствена нощ. Резултатът от тази нощ е това бебе. Ако не беше детето, щяхме да разтрогнем брака — знаем го и двамата.

— Бих искала да не трябва да те питам за това, но ще те попитам — сигурен ли си, че детето е твое?

— Няма никакво съмнение.

— Моля да ми простиш за този въпрос, но тогава не мога да се сетя за друга причина, която да те кара с такава неохота да се отнасяш към желанието ми да доведеш Сабин тук.

— Не се страхувай, внукът или внучката ти ще се родят в замъка Улфтън.

Адриен съзря болката, която той се опитваше да прикрие.

— Виждала съм те толкова обезсърчен както сега само веднъж — когато обеща на умиращия си баща, че ще се ожениш за Сабин Уудбридж. Едва сега разбирам как тази женитба промени живота ти, Гарет. Ако знаех какво нещастие ще ти причини, щях да откажа да се състои.

— Едва ли има смисъл да се съжалява за това сега, майко.

— И аз мисля така — каза тя. — Какво мислиш да правиш?

— Ще доведа съпругата си в Улфтън.

Херцогинята се усмихна.

— О, Гарет, толкова съм развълнувана, че ще си имаш дете, освен това отдавна искам да видя Сабин.

Гарет не каза нищо и тя се смути.

— Разкажи ми за нея.

Той се зае с някакви документи върху бюрото, явно не желаеше да я погледне в очите.

— Тя е най-независимата жена, която съм имал нещастието някога да срещна — поразително красива е, остроумна и чаровна. Ще разбереш колко е честна и готова да защитава това, в което вярва, независимо дали е правилно или не. След като я видях как се отнася към брат си Ричард, вярвам, че ще бъде чудесна майка — каза той и едва тогава вдигна очи към майка си. — Какво още би искала да знаеш за нея?

Херцогинята беше разбрала много повече по тона му, отколкото от чутото. Беше тон на влюбен мъж.

— Описа ми качества, които наистина бих искала да има твоята съпруга.

Гарет заобиколи бюрото и се запъти към вратата.

— Днес получих известие от краля — вика ме в Лондон, и то възможно най-скоро.

— Сигурно ще иска да говори с теб за Сабин.

— Предполагам — съгласи се Гарет. — Но аз първо ще отида в замъка Уудбридж, а след това при краля.

Адриен се втурна към сина си.

— Бъди мил с нея, Гарет. И помни колко е страдала. Няма ли да е по-добре да почакаш, докато се роди детето и тогава да я доведеш тук — пътуването е дълго, а времето в този период от годината е непредвидимо.

— Решил съм детето да се роди в замъка Улфтън — обяви той и студенината в гласа му отново се върна. — След това Сабин сама ще реши, да остане или да си тръгне, решението й малко ме интересува.

Адриен беше смаяна от грубостта в думите му.

— Защо толкова искаш да нараниш Сабин? Когато се омъжи за теб, тя беше дете. Майка й почина, баща й го убиха и е трябвало да се бори за живота си. Не изпитваш ли поне малко съчувствие към нея?

— На детето, което беше, съчувствам. Но към жената, в която се е превърнала, не изпитвам и капка съчувствие.

— Ще съжаляваш, ако не се освободиш от тази грубост, която виждам у теб, Гарет.

Той се усмихна язвително.

— За много неща съжалявам, майко, и съм сигурен, че за много повече тепърва ще имам да съжалявам.

Сабин даваше нареждане на един от слугите да почисти сребърните прибори, когато в стаята се втурна Ричард.

— Той идва насам, Сабин. Ездач от селото дойде да ни предупреди. Ще бъде тук след няколко минути.

Нямаше нужда да пита Ричард кого има предвид.

— Сам ли е?

— Казаха ми, че води две каляски и десет войници.

Тя излезе от стаята, където държаха приборите, заедно с Ричард.

— Наредих да затворят и залостят портата, Сабин. Ще пусна херцога у дома, само ако ти си съгласна.

— Нека се изкачим върху портата. Само така ще разбера какво трябва да направя — каза тя, не знаейки защо тъй лудо бие сърцето й — от щастие или от страх.

Той беше дошъл при нея, точно както предполагаше тя. Припомняйки си нападението над Уудбридж селяните в паника се изпокриха, когато войници, облечени в познатите на всички цветове — бяло и синьо, навлязоха в селото на път за замъка.

— Какво търсите тук?

Гарет свали шапка и вдигна очи към Ричард, не поглеждайки Сабин.

— Желая ви добър ден, лорд Ричард. Дойдох да ви изкажа почитанията си и да отведа съпругата си у дома.

— Тук нямате никакви права, ваша светлост — отговори му Ричард с твърдост в гласа, необикновена за момче на такава крехка възраст.

Сестра му добре го беше научила.

Най-накрая с неохота Гарет извърна поглед към Сабин. Студенината, която тя съзря там, я накара да потрепери. Снежинките бяха образували тънка снежна покривка и тя беше много добър фон за бледосинята пелерина, с която беше облечена младата херцогиня.

— Мадам — изрече рязко Гарет. — Моля ви да приемете да ви придружа до замъка Улфтън. Там би трябвало да се появи на бял свят моето дете.

Ричард погледна към Сабин — в този миг изглеждайте много по-голям за годините си.

— Ще отпратя Гарет Блекторн, ако не желаеш да се срещнеш с него.

За миг Сабин замълча.

— Позволи му да влезе, Ричард. Гарет има право на това. Но ти би трябвало да слезеш в селото и да успокоиш хората, че този път няма от какво да се страхуват.

Ричард кимна.

— Сигурна ли си, че искаш точно това?

Сабин погледна Ричард право в изпълнените му с тревога очи.

— Нося детето на Гарет Блекторн под сърцето си, Ричард. Трябва да постъпя така, както ще бъде добре за детето ми.

Той нареди на стражите:

— Отворете портата и пропуснете херцога и хората му вътре.

Ричард улови Сабин за ръка и я поведе обратно към замъка.

Срещата, която толкова я тревожеше, щеше да се състои.

4

Щом Гарет влезе в замъка, слугата го поведе през изцяло покритите с мрамор коридори — бяха така излъскани, че отраженията на закачените по протежението им свещници се виждаха ясно. След това дойде ред на гоблените, извезани сигурно преди доста време. Той обърна внимание и на оръжията, с които бяха декорирани стените чак до тавана, а също и няколкото комплекта доспехи, поставени във всеки ъгъл на лъкатушещите коридори.

Мълчаливо последва слугата по стълбите в стил ренесанс към втория етаж и бе отведен в зала, изпълнена в зелени и златисти тонове.

— Ваша светлост, нейна светлост не след дълго ще дойде при вас. Желаете ли нещо?

По скованите си маниери и начина, по който слугата избягваше да го гледа в очите, Гарет съдеше, че мъжът по-скоро изпитва страх от него.

— Не, нищо не желая.

След като слугата се оттегли, Гарет се огледа наоколо — залата беше подредена с вкус. Всичко в нея свидетелстваше за богатството на младия лорд.

Вниманието му беше привлечено от портрет, разположен в дълбока ниша в една от стените. Заставайки пред него, той се загледа в малкото момиче, изобразено на него и усети в сърцето си тъпа болка. Художникът изкусно беше изрисувал необикновените очи на Сабин с цвят на кехлибар, в които даже на тази крехка възраст се усещаше меланхолия и тъга — те като че ли отправяха укор към него. Това беше Сабин каквато я помнеше от деня на сватбата. Как не беше успял да я разпознае в Париж? Чертите й бяха същите — беше съвсем очевидно, че Сабин и госпожица Пламък са един и същи човек.

Сабин бавно вървеше по коридора — усещаше, че ще й бъде нужна цялата смелост, на която беше способна, за да се изправи очи в очи срещу Гарет. Тя стегна гръб, изправи гордо глава, завъртя бравата на вратата и я отвори.

Той стоеше пред портрета й и се извърна, щом я усети да влиза — изражението на лицето му беше неразгадаемо.

Тя беше облечена в скромна на вид кафява вълнена рокля, препасана с широк бял колан и подобаваща на омъжена жена домашна шапчица. Единственото бижу, което си беше позволила, беше познатия му от Париж златен медальон. Погледите им се срещнаха и той й се поклони.

— И така, мадам, ето че се срещнахме отново.

Тя се приближи до камината и протегна ръце към огъня, надявайки се Гарет да не забележи треперенето им, а ако го забележеше, дано си помислеше, че това се дължи на студа.

— Дойдохте, защото кралят ли ви нареди така?

— Той наистина ми нареди.

В тона й имаше тъга.

— Гарет, изглежда, че съдбата се намеси отново, за да промени живота ни.

Капчица нежност нямаше в погледа му, помисли си Сабин, нито имаше помен от споделената им в Париж любов. Вместо това там тя съзря само студенина, каквато владееше навсякъде из Англия заради падащия сняг.

Гарет си свали кожените ръкавици, остави ги на близкия стол и се вгледа в корема й. Забеляза леката подутина и това го накара да се почувства горд. На устните му се появи язвителна усмивка.

— По всичко изглежда, мадам, че в желанието си да ми отмъстите, вие се хванахте в собствения си капан.

Тя спокойно посрещна погледа му, знаейки, че е прав в обвиненията си.

— Така изглежда.

Щастлив ли беше за детето? По всяка вероятност не. Държеше се толкова студено и сдържано.

— Дойдох да ви отведа в замъка Улфтън.

Беше уверен, че Сабин ще му се противопостави, но тя само кимна.

— Ще дойда с теб. Моля те само да забавиш тръгването с два дни, за да мога да изпратя Ричард за Лондон.

— Не бих могъл да ти откажа нищо, Сабин. Надявам се дотогава да опаковаш багажа си.

Той седна на един стол и за миг се загледа в нея, погледът му посмекчи остротата си след охотата, с която тя беше изразила съгласието си да тръгне с него.

— Единствено се тревожа дали ще ти бъде възможно да пътуваш в твоето… положение.

— То няма да попречи на пътуването.

— Можеш да вземеш каквато искаш прислуга и всичко, което притежаваш.

— Много си мил, Гарет — каза тя, опитвайки се да прикрие по някакъв начин поруменяването на бузите си — той я гледаше, без да сваля поглед от нея. — Що се отнася до прислугата, ще взема само Изабел, макар че тя ми е повече приятелка, отколкото слугиня. Бих искала към нея да се отнасят като към моя лична прислужница.

— Както желаеш.

— Освен това доведох в Англия онези два сиви коня, които купих в Париж. Бих искала да ги взема със себе си.

— А, да, сивите коне. Разбира се, че можеш да ги вземеш — отговори той и се извърна към вратата. — Къде е Ричард, исках да видя и него.

— Отиде в селото да увери хората, че войниците ти няма да ги нападнат.

Мускулите около челюстта на Гарет потрепнаха.

— Селяните се скриха по къщите си, докато преминавахме. Трябваше да предвидя, че ще се изплашат и да накарам войниците си да не се обличат в униформи. Моля да ме извиниш, че не се съобразих.

— Това не би помогнало с нищо. Те ще повярват само на Ричард, че няма от какво да се страхуват — каза тя и го погледна право в очите. — Няма от какво да се страхуват, нали?

Тя забеляза как в очите му се появиха гневни пламъчета, прииска й се да бе могла да се въздържи от думите си, изречени в яда й.

— Значи продължаваш да ме виниш. Аз не смятам да казвам нещо повече в своя защита. Добрите ми намерения и честта на семейството ми не се нуждаят от оправдание.

Защо не му каза, че вярва в невинността му? Без да каже и дума, тя отиде до връвта със звънеца, дръпна я и начаса се появи един слуга.

— Заведи негова светлост до покоите му и изпрати личния му прислужник при него.

Тя се извърна към Гарет.

— Можеш да провериш дали твоите хора са добре настанени. Ричард и аз вечеряме в осем. Би могъл да вечеряш с нас. Или… ако предпочиташ, бих могла да наредя да ти изпратят подноса с вечерята в стаята ти.

Той замълча за миг, загледан в нея.

— Ти си прекрасна домакиня. С най-голямо удоволствие ще вечерям с вас.

В този миг й се стори като че той иска да я нарани.

— Изправен съм пред дилема, мадам. Как да ви наричам — госпожица Пламък или Сабин? Изпитвам затруднение да разделя двете в съзнанието си.

Тя сведе очи.

— Госпожица Пламък беше една илюзия. Аз ще си остана тази, която винаги съм била.

Той се поклони доста сковано.

— Която си, Сабин — каза той и излезе от стаята.

Тя се беше държала строго по време на целия им разговор. Сега се отпусна върху един стол, сърцето й биеше учестено, а устата й беше пресъхнала. Беше преминала първото изпитание, без съмнение най-трудното. Може би срещата им по време на вечеря не ще бъде толкова напрегната.

Същата вечер Гарет беше въведен в зала, покрита с чисто бял мрамор, върху който хвърляха кехлибарената си светлина запалените свещи. Един доста възрастен господин, облечен по модата отпреди двадесет години, разговаряше с Ричард. Двамата веднага прекъснаха разговора си и се извърнаха към Гарет.

— Ваша светлост — изрече Ричард, усмихвайки се. — Голямо удоволствие е за мен да ви видя отново.

Гарет се запъти към младия лорд, отвръщайки на усмивката му.

— Не останах с подобно впечатление, когато пристигнах следобед.

— Надявам се разбирате, че тогава мислех изключително за сестра си. Сега вие нямаше да бъдете тук, ако тя не беше разрешила. Надявам се разбирате моите чувства.

— Разбирам, Ричард. И те поздравявам за лоялността, която проявяваш към сестра си.

Момчето въздъхна с облекчение.

— Радвам се, че не се чувствате обиден заради моето държание. Аз ви харесвам, ваша светлост.

Той се обърна към възрастния мъж.

— Ваша светлост, позволете ми да ви представя чичо ми, сър Саймън Уудбридж.

Саймън Уудбридж внимателно изгледа Гарет.

— Радвам се, че най-накрая имам възможност да се запозная с вас, ваша светлост, и съм щастлив, че трагедията, случила се в този дом, най-накрая намери своето щастливо разрешение.

— Чичо Саймън е станал граф Уудбридж в мое отсъствие, ваша светлост. Почувства се толкова щастлив да се освободи от тази титла, но ще остане в Уудбридж да ръководи имота, докато аз ходя на училище.

Гарет огледа залата — Сабин все още не се беше появила.

— Много похвално от ваша страна, сър Саймън.

Цялата облечена в коприна, Сабин се показа на стълбите. Докато слизаше, нито веднъж не погледна Гарет, макар да знаеше, че очите му я следват.

Ричард, знаейки как се чувства, се приближи до нея, подаде й ръка и я доведе до масата. Тя целуна чичо си по бузата и се извърна към Гарет.

— Надявам се да си доволен от покоите си, Гарет.

— Да.

— Мисля — каза тя, усмихвайки се, — че можем вече да се заемем с вечерята.

Гарет й подаде ръка и златистите й очи засияха, с това тя за миг му напомни за госпожица Пламък. Сабин сведе очи и сложи ръка върху ръката му. Вървеше доста сковано до него и си припомни деня, когато той беше принуден да забави крачките си, защото тя куцаше. Вдигна очи да го погледне и видя, че и той я наблюдава — това я накара да се почувства неловко.

Сабин се питаше как ще прекара тази нощ и как най-вече ще премине тази вечеря — на една маса с Гарет, увлечени в разговор на банални теми.

Ястия в сребърни и златни подноси и съдове следваха едно след друго, като в същото време четирима слуги стояха през цялото време в четирите ъгъла на залата, готови да задоволят и най-малката прищявка на седящите.

Гарет беше настанен, както подобаваше на неговата титла, от дясната страна на Сабин. Ричард беше начело на масата, а чичото седеше от лявата му страна.

Сабин се насили да се обърне към Гарет, налагаше се да започне необвързващ разговор.

— Как мина пътуването ви?

— Беше приятно, макар бурята да ни следваше по петите.

Той поднесе чаша към устните си и я погледна.

— Не трябва да се безпокоиш за пътуването си до нашия дом. Постарал съм се да ти създам най-големи удобства.

— Очаквам с нетърпение да се видя с майка ти, помня много добре изключителната й любезност.

— За съжаление, това няма да стане скоро. Майка ми реши да презимува в Брайтън.

Сабин не успя да прикрие разочарованието си.

— О! Да не би това да е, защото си й разказал за… Париж?

Той сниши глас.

— Разказах й за Париж… с някои изключения. Но не по тази причина тя реши да замине. Мисли, че трябва да бъдем оставени сами, за да се опознаем един друг — това са нейни думи, не мои.

Сърцето й заби учестено.

— Трябва непременно да опиташ това овнешко задушено, Гарет. По рецепта на майка ми е и е много вкусно. Баща ми винаги се е хвалил, че нашето овнешко е най-вкусно заради особената сладост на тревата тук.

— Сабин, ти умееш да създаваш такава приятна домашна атмосфера. Разбира се, само ти и аз знаем, че притежаваш таланти и в други области.

Тя само сведе очи, пожелавайки си вечерята вече да е свършила. Скоро и последното ястие беше поднесено и тя се изправи, повеждайки останалите в съседния салон. Ричард и чичо Саймън се настаниха около масата за шах, оставяйки Сабин сама със съпруга й.

Тя се настани пред камината и се загледа в Гарет, който крачеше из салона. Беше доста неспокоен, приличаше й на котарак, готов всеки миг да се хвърли върху плячката си. Най-накрая дойде при нея и тя му посочи място до себе си.

— Не ти ли харесва нашия дом? — отбеляза тя.

— Това не е твоят дом, Сабин. Всичко тук принадлежи на брат ти. Замъкът Улфтън ще бъде твоят дом.

— Прав си, разбира се — изрече тя рязко.

Той се вгледа в нея.

— Не вярвам в тази твоя смиреност. Това по-скоро може да ме накара да си тръгна.

Сабин с престорена скромност скръсти ръце в скута си.

— Не е ли задължение на съпругата да се подчинява на съпруга си?

— Господ да ми е на помощ, но си мисля, че повече те харесвах, когато се държеше по другия начин с мен.

Нещо от предизвикателните пламъчета, които бе съзирал преди в очите й, като че се върна.

— И какъв е този начин, Гарет? Да не би да си дошъл тук, очаквайки, че ще ти се противопоставя? Да не си разочарован, че се предадох толкова лесно?

— Аз просто не ти вярвам.

— Приемам го като комплимент. Не бих искала да си мислиш, че съм една обикновена и предвидима жена.

Той се загледа в огъня, пламъците му напомняха за цвета на косата й.

— Бих искал да познавам мъжа, който би могъл да предвиди какво си решила да направиш.

Сабин реши да сложи край на вечерта и се извърна към брат си.

— Ричард, време е да си лягаш.

— О, Сабин — изпъшка момчето, приближавайки се обаче към нея. — Трябва ли да се отнасяш към мен като към дете?

Тя се усмихна и го улови за ръката.

— В училище, Ричард, ще бъдат по-строги и от мен. Няма да ти позволяват да четеш книги в леглото.

— Е, добре. В това имение май няма значение, че аз съм господарят.

Той се поклони на Гарет.

— Пожелавам ви спокойна нощ, ваша светлост.

— Лека нощ, Ричард. Сега, след като сме едно семейство защо не ме наричаш просто Гарет?

Момчето засия.

— Лека нощ, Гарет.

Чичо Саймън също се затътри към вратата.

— И аз ще си лягам. Не ми се иска нищо друго, освен запалена камина в спалнята ми и топло на краката.

Сабин понечи да се изправи, но Гарет я улови за ръката.

— Добре ли се чувстваш?

— Да, разбира се.

— Много ли… — започна той и спря, сякаш изненадан от това, което се канеше да каже. — Много ли си нещастна?

— Ако имаш предвид детето, радва ме мисълта за живота, който нося в себе си.

— Даже и ако аз съм причината за това?

Тя се изправи.

— Уморена съм, Гарет.

Той също се изправи.

— Прости ми, трябваше сам да съобразя. Надявам се разбираш, че никога преди не е трябвало да се грижа за дама в твоето положение.

— Остани, ако искаш край камината — предложи тя в отговор. — Ще наредя на слугата да запали свещите по коридора, водещ до покоите ти.

Той извърна лице и се запъти към прозореца. Вече не валеше и през стъклото нахлуваше лунна светлина, толкова силна, сякаш беше ден.

— Лека нощ, Сабин.

Всичко беше готово. Оставаше Ричард да се качи в каляската, която щеше да го отведе в Лондон, и тогава всички се отдръпнаха, за да може той и Сабин да се сбогуват насаме.

— Не ми се иска да те напускам, Сабин.

Тя се опита да облекчи мъката, която и двамата изпитваха заради предстоящата раздяла, взе го в прегръдките си и каза просто:

— Скоро отново ще бъдем заедно.

Той като че се поуспокои в обятията й, после се отдръпна от нея, опитвайки се да се държи като възрастен.

— Грижи се добре за себе си и веднага ми съобщи, когато бебето се роди.

Тя му се усмихна.

— Разбира се.

— Време е и аз да се науча да се грижа сам за себе си.

— Време е — каза тя искрено, мислейки си в същото време колко е малък и колко изплашен изглежда в този миг, затова го докосна леко по бузата и му каза. — Бъди прилежен и си създай навици за сериозна работа, татко би ти казал същото.

Ричард сведе поглед — тя съзнаваше, че той едва се сдържа да не се разплаче.

— Обещавам.

— Сбогом, Ричард. Пращай ми често писма, ако ти е възможно.

Той кимна и се качи в каляската, махайки непрекъснато, докато я изгуби от поглед. Те за първи път се разделяха и Сабин усети сърцето й да се свива. Напомни си, че отдавна му беше време да бъде сред момчета на неговата възраст и среда, но болката от това не ставаше по-малка.

Сабин се уви във вълнената пелерина, беше станало много студено. Не й се искаше да вижда никого и затова закрачи през ливадата. Тръгна по познатата от детството й пътека. Това беше последният й ден в Уудбридж, искаше й се да запечата гледката в съзнанието си.

Премина покрай каменните плевни, препълнени с богатата есенна реколта, после продължи по хълма, от който можеше да се види целият Уудбридж. Поглеждайки към замъка, тя видя устремилия се към небето дим от множеството комини, после се огледа наоколо, обгръщайки с поглед поляни и хълмове. През пролетта ще израснат хиляди диви цветя, но тя няма да ги види.

Сабин не знаеше колко дълго бе стояла на това място, като че вдишвайки красотата около себе си. Беше престанало да вали и тя свали качулката си, косата й свободно се развя.

Най-накрая извърна поглед към замръзналото поточе, припомняйки си онази нощ, когато то се беше превърнало в буйна река, носеща нея и Ричард към неизвестността. Тук беше преживяла неща, които й се искаше винаги да помни, а някои от тях навеки да забрави.

Сабин постави ръка над очите си и погледна нагоре — там сякаш се водеше борба между чистото синьо на небето и навъсеното оловно сиво на облаците, идващи откъм изток, които носеха усещането за приближаваща буря.

Тя въздъхна и се запъти към замъка. Трябваше да посети още едно място.

Сабин влезе в семейната гробница и се спря пред гробовете на родителите си. Изведнъж се почувства толкова самотна, нямаше кой да й даде съвет за бъдещето й.

Нежно докосна студения камък и излезе навън. Утре щеше да тръгне за Улфтън.

Изведнъж чу стъпки и се извърна — беше Гарет. Той я улови за ръката, като че искаше да се увери, че е реална. Не се беше върнала в замъка след изпращането на Ричард и той се изплаши, че отново му е избягала.

— Трябва да се прибираш. Много е студено.

Сабин му позволи да я поведе към замъка.

— Не съм забелязала.

— Трябва да мислиш за детето, ако не искаш да мислиш за себе си.

Тя се вгледа в очите му.

— Ти мислиш ли за това?

— Точно по тази причина съм тук, запомни това.

— Разбира се. Заради детето.

Той извърна поглед.

— То е връзката помежду ни, Сабин.

Тя изведнъж усети колко е студено… студът беше проникнал чак до сърцето й.

5

Грееше слънце, само където лъчите му не достигаха, беше останал сняг. Седейки до Изабел в каляската, Сабин не се обърна да хвърли последен поглед на замъка Уудбридж. Процесията премина през селото и много от селяните наизлязоха от къщите си, гръмогласно пожелавайки й щастие. Докато им махаше в отговор, в очите й имаше сълзи.

Изабел се опита да я разсее.

— Никога не съм пътувала сред такива удобства. Това е чудесно обзаведена каляска — имаме кожени одеяла, сатенени възглавнички и с какво да си топлим краката. Доволна съм.

В очите на Сабин все още блестяха сълзи, когато тя се извърна към Изабел.

— Изглежда съпругът ми се е погрижил да не ни липсва нищо. Но как ще понеса студенината му към мен?

— Ти го накара да запламти от любов към теб преди, Сабин, ще го накараш да го направи отново. Времето и търпението ще бъдат твоите оръжия — беше загадъчният отговор на Изабел.

Сабин погледна към Гарет, който яздеше до каляската. Беше облечен с черна пелерина, а черната му дълга коса се развяваше от вятъра. Не гледаше към нея, а право напред. О, колко го обичаше. Но той не го знаеше.

— Не трябваше да се женим, Изабел — каза тя тъжно. — Прекалено много сме различни и има твърде много незаздравели рани помежду ни.

— Ще изминеш повече от половината път към него и ще излекуваш всички рани — различията нямат значение. Моят съпруг също беше много по-различен от мен, но се чувствахме щастливи по време на брака ни.

— А Гарет и аз бяхме нещастни по време на нашия брак.

Даже и Изабел нямаше какво да каже, защото това си беше самата истина.

Наближаваше пладне, когато Гарет нареди да спрат пред малка селска странноприемница. Той помогна на Сабин да влезе вътре и помоли да ги отведат в стая, където да останат насаме. Веднага щом бяха отведени в стаята, Сабин беше настанена пред камината и й беше поднесено овнешко задушено, сирене и прясно изпечен хляб.

Гарет се настани до нея и се вгледа в лицето й.

— Не се ли чувстваш изтощена?

Тя вдигна очи към него.

— Не, ни най-малко. Аз съм силна.

Той отчупи парче хляб и го сложи в чинията й.

— Вече зная това. Въпреки това дал съм нареждания на моя капитан да пътувате по-бавно и да спирате често, за да можеш да си почиваш. Ангажирал съм стаи във всички странноприемници по пътя, за да има къде да се подслониш.

Тя го погледна озадачена.

— Ти няма ли да дойдеш с нас?

— Не, тук се разделяме, защото утре трябва да бъда в Лондон. Ако имаш нужда от нещо, за всичко можеш да се обръщаш към капитан Баркли.

Тя извърна глава, за да не види той колко е разочарована.

— Тогава трябва да тръгнеш веднага. Пътят до Лондон е много дълъг.

Той се изправи.

— Да, трябва.

Сложи си черните ръкавици и пелерината на раменете си.

— Прислугата ми ще се погрижи за теб, когато пристигнеш в замъка Улфтън. Ако искаш да ми пишеш, ще съм в Блекторн Хол. Капитан Баркли знае как да се свърже с мен.

Тя не каза и дума, нито го погледна. С жест, който я изненада, той я улови за ръката и я притегли към себе си.

— Трябва ли да се държиш така?

Сабин премигна.

— Как?

— По дяволите, да не би да ме осъждаш и очакваш да се разкая?

Тя поклати глава, след като усети хватката му да става по-здрава.

— Нямах предвид това.

— Твърде лесно отстъпваш. Какво се е случило с твоя войнствен дух?

В очите й се появиха пламъчета и тя изкриви устни.

— Не се оставяй любезните ми обноски да те заблудят, че съм се поставила изцяло на твоите заповеди, Гарет. Ще отида в Улфтън, ще родя детето — но повече от това нищо не обещавам.

Той я притегли още повече към себе си и тя усети дъха му, след като устните му се разтеглиха в усмивка.

— Това е жената, която познавам — каза той и приближи лице до нейното. — Какъв ли нов начин си измислила, за да ме измъчваш?

Прииска й се да положи глава на рамото му и да усети прегръдката му. Вместо това тя се извърна и се приближи до камината.

— Ако се чувстваш измъчен, не е по моя вина, Гарет.

— Не е ли? — попита той и неочаквано й се поклони. — Ще се видим в замъка Улфтън.

Тя не се извърна да го види как излиза от стаята, но се заслуша в отдалечаващите се стъпки. И тя се чудеше защо вече не й се искаше да му се противопоставя. Можеше просто да му каже, че след толкова години борба да запази себе си и Ричард живи се чувства уморена. Сега сърцето й се беше превърнало в сърце на жена и само колко болка се беше насъбрала в него.

Тя си сложи пелерината и напусна стаята. След пет дни щеше да бъде в замъка Улфтън.

Капитан Баркли беше много учтив и винаги предусещаше от какво би могла да има нужда Сабин. Каляската пое по дървения мост, простиращ се над криволичещия поток с плуващи в него големи парчета лед.

— Изабел, никога не съм си представяла, че ще изпитам такова вълнение при пристигането ми в Улфтън — чувствам го като дом. Защо мислиш, че е така?

— Може би се чувстваш така, защото от детските си години си свикнала да мислиш, че това един ден ще бъде твоят дом.

Щом като каляската се изкачи на хълма, те можаха да видят и село Улфтън. Цялата гледка й приличаше на гоблен и мястото на селцето изглеждаше като нарочно и съвсем точно подбрано от неизвестния майстор на пейзажа. В далечината Сабин видя назъбените стени на замъка Улфтън, разположен сред гората високо над селцето, което приближаваха.

— Според архитектурния стил селцето изглежда е било изградено от нормани. Виж, Изабел, за разлика от покритите със слама къщички в село Уудбридж, тези са построени от варовик. Сигурно някъде наблизо има кариера, където добиват варовик.

Изабел с интерес разглеждаше старомодните магазинчета със скосени и островърхи покриви.

— Аз не разбирам от стилове. Но виждам, че в селцето живеят добре.

— Да — съгласи се Сабин. — Съвсем явно е, че съпругът ми се грижи добре за хората си.

Конете забавиха крачка, когато навлязоха в селото. Тя не беше очаквала, че щом видят каляските, селяните ще започнат да излизат от къщите си. Мъжете сваляха шапки, а жените правеха реверанс. Децата махаха и бягаха след каляската.

— Какво чудесно посрещане — възкликна Сабин, махайки през прозореца и усмихвайки се на децата.

— Сигурно са любопитни да те видят, след като си съпруга на техния лорд.

Капитан Баркли й се усмихна насреща, щом тя отвори прозореца.

— Те вече ви показват любовта си, ваша светлост.

Тя маха на децата, докато напуснаха селцето. Сега каляската отново забърза ход, така че Сабин се облегна и потъна в мисли какво ли я очаква в новия й дом.

Преминаха през лабиринт от пътеки и започнаха да се изкачват по хълма. Подкованите копита на конете изчаткаха по тесния дървен мост, после надолу по калдъръмения път. Пред тях от мъглата се появиха оръдейните кули, назъбените стени, комините в стил Тюдор на замъка Улфтън.

Масивната дъбова порта на замъка се отвори, за да ги пропусне вътре. Конете преминаха през още един дървен мост и ги отведоха във вътрешния двор на замъка.

Каляската най-сетне спря и кочияшът помогна на Сабин да слезе. Нататък тя продължи сама.

Двама от прислугата я чакаха на стълбите — мъж и жена. Щом Сабин се приближи до тях, мъжът й се поклони, а жената направи реверанс. Тя й се усмихна и това като че посмекчи доста строгите й черти, а сивите й очи засияха.

— Ваша светлост, аз съм Айда Норт, икономката. А това е Джордж Брук — главният слуга. Позволете ми да кажа, че днес е един забележителен ден за всички нас. Добре дошла в замъка Улфтън.

Главният слуга отново й се поклони.

— Ще се заема с багажа ви, ваша светлост.

— Благодаря ви, госпожа Норт, благодаря, Брук — каза тя и кимна към Изабел. — Това е Изабел Агостино, моята лична прислужница.

Икономката и главният слуга погледнаха с уважение Изабел, госпожа Норт се обади:

— Госпожа Агостино, можете напълно да се доверите на нашата помощ.

Сабин погледна към широката двойна врата и пое бавно по стълбите. След толкова години, най-накрая тя беше в замъка Улфтън.

Тайният съветник на краля отвори вратата и пропусна Гарет пред себе си.

— Ваше величество, негова светлост, херцог Балмро — провъзгласи той.

Гарет се приближи до краля и му се поклони.

— Пратили сте да ме повикат, сир?

— Вярно е — съгласи се възбуден Чарлз Стюарт. — Радвам се, че се отзовахте толкова бързо, въпреки че не съм доволен от вас, господине.

На устните на Гарет потрепна цинична усмивка.

— Не бих искал да причинявам неудоволствие на краля си. Умолявам ви да ми кажете в какво съм се провинил, за да мога да се защитя.

Кралят се вгледа в него.

— Това, което сте направили, е много обезпокоително за мен и за кралицата. Живеете със съпругата си разделени. Няма да търпя това! Искам и двамата да се установите в замъка Улфтън, иначе много хора ще си помислят, че не можете да се справите със собствената си съпруга.

— Точно това би трябвало да си помислят, ваше величество.

Гарет се държеше почтително, но това изобщо не можеше да заблуди краля, той много добре разбираше какво се крие зад предизвикателните пламъчета в очите на херцога.

— Тази женитба се оказа воденичен камък на шията ми от деня, когато реших да я организирам. Защо изобщо трябваше да настоявам за нея?

Очите на Гарет потъмняха.

— Загрижен съм, че съм ви обезпокоил толкова.

Кралят насочи гневен поглед към Гарет. В думите му отново се съдържаше нужното уважение, но тонът им говореше за друго.

— Искам веднага да изпълниш заповедта ми и да отведеш съпругата си в Улфтън.

— Ваше величество, бих довел херцогинята с мен, ако не чакаше дете.

— Какво казваш? — попита Чарлз и очите му мигом засияха.

После кралят се обърна към съветника си.

— Не ми казахте за това. Как е възможно да се тревожим за един брак, когато детето е на път?

— Сир — отговори съветникът, — никой не знаеше, че очакват дете.

Кралят се извърна към Гарет, настроението му веднага се беше подобрило.

— Значи съпругата ти е дала съгласието си да живее с теб и се е отказала от глупавите си претенции за анулация.

— Точно така, ваше величество.

Личеше си, че кралят е много доволен от успешното разрешение на проблема между Гарет и Сабин и с всяка изминала минута радостта му като че нарастваше.

— Как е дивечът в Улфтън тази година?

— Има доста елени, сир, но не такова е положението с глиганите.

— Може и да ви посетя, най-вероятно в късна пролет — каза кралят и се усмихна. — След като вашата женитба се осъществи по моя заповед, ще се радвам да видя как се развива. Сега, когато лорд Ричард е под мое наблюдение, виждам, че той не ми създава такива затруднения, както едно време правеше баща му.

— Моят шурей е още момче, ваше величество, а на момчетата е съдено да станат мъже.

— Така, така — додаде кралят и потърка брада. — Можем ли да приемем, че бракът ви е спасен?

— Можем да приемем, ваше величество.

Кралят се наведе към Гарет така, че да не бъде чут от друг.

— Проявихте голяма съобразителност да доведете жена си до подобно положение — каза той, после отново вдигна глава. — Можете сега да се отправяте към Улфтън, но ни очаквайте преди края на годината.

— Надявам се да ми окажете тази чест, ваше величество.

Гарет се приближи заднешком до вратата, извърна се и излезе в преддверието, после се запъти надолу по стълбите. Не забеляза Евгения Мередит, докато тя не му препречи пътя и не впи очи в неговите.

— Гарет — изрече тя задъхана, — бих могла да се престоря, че това е случайна среща, но истината е, че знаех за посещението ти при краля и нарочно те причаках тук.

— Лейди Мередит — отговори й той разсеян, сваляйки шапка и правейки поклон.

Мислите му продължаваха да кръжат около разговора му с краля и студенината в погледа му показваше колко е недоволен.

— Само кралска заповед ли може да те доведе в Лондон? — попита тя, протягайки ръка към него.

Гарет разгледа лицето на Евгения, опитвайки се да разбере какво го беше привлякло у нея преди толкова години. Не беше се променила много, беше все същата красавица. Беше облечена в модна зелена пелерина от коприна. Един поглед върху пръстените и гривните на ръцете й беше достатъчен, за да разбере, че се е наредила добре в живота.

Той отхвърли докосването на ръката й и отстъпи назад.

— Винаги е удоволствие за мен да ви видя, лейди Мередит — изрече той, но сдържаността му говореше точно обратното. Искаше му се да се отдалечи колкото е възможно по-бързо, но й се усмихна любезно. — Времето се е оказало милостиво към вас.

— Галантен както винаги, Гарет. Знаеш как да съблазниш една жена. Но не намирам нищо съблазнително в това, да се държиш сякаш сме далечни познати. Толкова ли лесно забрави колко близки бяхме някога и че тогава ме наричаше по име?

Той не я беше виждал от деня, в който й беше съобщил за женитбата си и тя му беше направила сцена.

— Помня, Евгения.

Явното му желание да си тръгне я накара да се разгневи. Той изобщо не забеляза, че две млади дами се бяха приближили до тях, надявайки се той да им обърне внимание. Евгения се извърна към тях и те побързаха да се отдалечат.

После погледа Гарет с очите на хищник. Той беше толкова зашеметяващо красив в панталоните и жакета в тъмносиньо и високите до над коленете ботуши. Любовта й към него й беше струвала много скъпо. Първо парите, които беше дала на Кортланд. След това дълго време се беше крила, страхувайки се той да не я е предал — за неин късмет не беше. Сега можеше отново да се покаже пред Гарет без страх. Трябваше да го накара да повярва, че могат да бъдат перфектни любовници.

— Зная, че не си ме забравил и мисля за теб всеки ден — измърка като котка тя. — Разбрах, че са открили жена ти. Тя все още ли е същата безцветна малка женичка, Гарет?

— Моля да ме извините, Евгения, но трябва да си тръгвам.

Устните й затрепериха и в очите й се появиха сълзи.

— Ами ние?

Той я погледна право в очите и съзря затаената страст, която я изгаряше.

— Отдавна няма и помен от това, което се случи между нас, Евгения.

— Лъжец! Зная, че ме обичаш — защо не си го признаеш?

Гарет се почувства неловко, думите й явно бяха чути от много хора.

— Не мисля, че тук му е мястото да обсъждаме това, лейди Мередит.

Тя го сграбчи за ръката като с клещи, изглежда изобщо не беше обърнала внимание на думите му.

— Много пъти съм яздила около замъка Улфтън, надявайки се да те видя. Сега ти си тук и няма да те пусна да си отидеш. Ела с мен, за да останем насаме.

Гарет дръпна ръката си и слезе на долното стъпало, надявайки се по този начин да предотврати по-нататъшна размяна на реплики.

— Евгения, между нас не съществува нищо — и нищо никога не е имало. Това, което някога изпитах към теб, не беше нищо повече от глупаво увлечение на един млад мъж по една красива жена.

— Измамник на жени! — изкрещя тя още по-силно. — Позволи ми да те обичам, а след това ме напусна, сякаш съм нищо! Никога няма да ти простя това унижение. Всички ми се надсмяха, защото ти предпочете едно безпомощно и куцащо момиче. Никога ли не ти е минавало през ум, че имаш някакви задължения към мен?

Евгения осъзна студенината в очите на Гарет. Той не беше оня младеж, който много лесно би могъл да бъде манипулиран. Беше станал мъж, хладен и сдържан и равнодушието му само я накара да го пожелае още повече.

— Ти изобщо не си мислил за мен, а аз никога не съм спирала да копнея за теб — продължаваше тя. — Бих могла да направя всичко за теб, Гарет, и вече го направих.

В гласа й се усещаше такава страст, примесена с омраза, че беше трудно да се разбере къде свършва едната и започва другата.

Гарет се вгледа в нещастното същество. Как би могъл да си помисли някога, че е влюбен в нея? Очите му заблестяха от гняв.

— Ти си полудяла, Евгения.

— Ако съм такава, твоя е вината — заяви тя и в тона й имаше дълбоко отчаяние. — Ние си принадлежим — не може да не си спомняш колко се обичахме, преди тя да се появи. Тя е нищо — нищо!

Гарет изведнъж се почувства отвратен от нея.

— Сбогом, лейди Мередит. Не очаквам да се видим отново.

Той се извърна и забърза надолу по стълбите, знаейки, че тя го наблюдава. Имаше нещо обезпокоително в нейната реакция. Евгения наистина трябваше да е полудяла, щом се беше решила да му изкаже публично чувствата си. Той не се съмняваше, че за срещата им утре сутринта ще говори цял Лондон.

Помисли си за Сабин и това като че го пречисти. Искаше да я види, да я докосва, да знае, че му принадлежи.

6

Госпожа Норт въведе Сабин в огромно преддверие, украсено в романски стил. Таванските касети бяха изпълнени в бяло и златисто, мраморни колони покрай прозорците образуваха арки, обточени с рамки от злато, върху прозорците, обхващащи цялата източна стена, беше изписан фамилният герб на рода Блекторн — дракон в полет. Слънчевата светлина проникваше през рисунката, изпълнена в сини и златисти тонове, създавайки усещането, че се намират в огромен пчелен кошер.

— Сигурно сте много изтощена, ваша светлост — каза госпожа Норт. — Ако ме последвате, ще ви отведа в покоите ви.

Минавайки покрай богато украсени салони и зали за прием, Сабин надникваше вътре, отбелязвайки елегантното им обзавеждане.

Докато се изкачваше по стълбите, през огромните прозорци Сабин можеше да види огромния парк, простиращ се отвъд вътрешния двор. Чудесно място за живеене и отглеждане на деца. Трябваше скоро да свикне с мисълта, че тя е господарката на този дом.

Госпожа Норт отвори широко двойна врата. Сабин влезе вътре и се огледа озадачена. Съвършено излъсканите дървени подове бяха частично застлани със зелен килим с втъкани в него изображения на елени и фазани. Огромното махагоново легло беше покрито със завивка, върху която беше извезан фамилният герб. Това беше стая на мъж, и то на господаря на този дом.

Госпожа Норт усети въпроса в погледа на Сабин.

— Негова светлост нареди да бъдете настанена в неговите покои.

Сабин беше твърде смаяна да отговори каквото и да било, а когато проумя какво е значението на това му нареждане, реши изобщо да не го коментира с икономката. Как се осмеляваше Гарет да допусне, че тя ще спи с него в едно легло!

— Може би по-късно ще пожелаете да разгледате замъка?

Изабел се приближи и отметна завивката.

— Не днес. Нейна светлост трябва добре да си почине от пътуването. Ще вечеря в стаята си. Утре ще се заеме с огледа на замъка.

— Разбира се — каза госпожа Норт и понечи да се оттегли, после се извърна. — Повикайте ме, ако се нуждаете от нещо.

Изабел се зае да разкопчава роклята на Сабин и зададе въпроса, който младата херцогиня не посмя.

— Казал ли ви е господарят кога ще се върне?

— Не, нищо не ни е казал, госпожо Агостино.

Сабин се радваше, че е с гръб към икономката, за да не може жената да види разочарованието в погледа й.

След като икономката си замина, Сабин погледна предизвикателно Изабел.

— Не очаквах, че ще споделям с Гарет едно и също легло.

— В твоя власт е да спечелиш отново съпруга си. Много добре знаеш, че е напълно невинен. Не се отвръщай от него.

След като Сабин съблече роклята си и облече нощницата си, тя се пъхна под завивките и погали извезания дракон.

— Гарет не каза почти нищо за бебето, Изабел.

Мъдрата възрастна жена се приближи до вратата — много добре знаеше как се чувства младата жена.

— Мисля, че по-голямата му грижа е майката на детето му. Той те доведе точно там, където трябва да бъдеш.

Останала сама, Сабин стана от леглото и надникна в гардеробната, свързана със спалнята чрез двойна врата. Откачи зеления жакет на Гарет от дървената закачалка и притисна буза към него. Пожела си от цяло сърце отново да си възвърне любовта на Гарет, любовта, която бяха изживели в Париж.

Слугата въведе Гарет в залата, където Стивън закусваше.

— Нахрани ли се вече? — попита Стивън, посочвайки на Гарет стола срещу себе си. — Опитай сьомгата, много е вкусна.

Гарет поклати глава.

— Много отдавна закусих. Бях се запътил за Улфтън, когато писмото ти ме намери.

Стивън се облегна на стола, без да откъсва очи от Гарет.

— Радвам се, че се отзова толкова бързо.

— Писа ми, че е много спешно.

— Никога не съм я харесвал, но не съм мислил, че ще се окаже чак такава негодница. Никога не съм мислил, че ще стигне до такова отчаяние.

— Стивън, ще ми кажеш ли за какво става дума или ще продължаваш все така?

— За Евгения, разбира се. Надявах се увлечението й, но теб да премине, както се случи с всички други мъже, но тя направо се е побъркала по теб — каза Стивън и надигна чаша, но не отпи. — Чух какво се е случило вчера. Всички говорят за срещата ти с нея в двореца.

Гарет сви рамене.

— Не беше от такова голямо значение. Ти сигурно не си ме извикал тук, за да говорим за това.

Стивън отпи глътка чай и изтри устните си със салфетка.

— Опитвам се да ти кажа, Гарет, какво ми призна Евгения, а ти непрекъснато ме прекъсваш. Тя е била съучастницата на Кортланд. Тя е дала на братовчед ти средствата да наеме онези убийци да нападнат замъка Уудбридж. Каза ми още, че Кортланд я бил излъгал, като направил всичко възможно нападението да изглежда сякаш е организирано от теб. Нейният план е бил да бъде убита съпругата ти и ти да бъдеш свободен да се ожениш за нея.

— Господи, не може да бъде — възкликна Гарет, веднага му се прииска да бъде при Сабин. — Изпитах смущение при вчерашната ни среща — тя беше като обезумяла, но да стигне до… о, не, не може да е постъпила така.

— Уверявам те, Гарет, Евгения е съучастница във всичко случило се онази нощ в Уудбридж. Тя най-нагло ми призна всичко преди час. Не мога да повторя всички заплахи, които отправи, преди да се втурне яростна навън. Опитах се да я спра, но каретата й потегли, преди да успея да направя нещо.

Очите на Гарет се присвиха, той се замисли.

— Сега всичко се изяснява. Когато бях в Тауър, архиепископът ми каза, че е имало някаква жена, замесена с моя братовчед. Никога не съм предполагал, че може да е Евгения — все още не вярвам, че е могла да стигне до такава крайност.

— Евгения е опасна, Гарет. Иска да ти навреди, а също и на госпожица Плам…, на Сабин.

— Искам Евгения да гори в ада!

— Няма съмнение, че точно това ще я сполети. Най-голямата ми грижа сега е да открия къде е. Изпратих няколко души да я проследят, но тя е успяла да им се изплъзне.

Гарет се изправи.

— Тя не ме тревожи. Не бях се и сещал за нея преди вчерашната ужасна сцена.

— В това именно се заключава проблемът. Доколкото разбрах от високопарните й фрази, тя мисли, че е единствената ти и истинска любов. Вярва, че ще го осъзнаеш — че тя е голямата ти любов, никой друг. Не е с разума си, Гарет. Бих следил зорко съпругата ти, след като чух как я заплашваше Евгения.

Гарет стисна устни.

— Тя се е осмелила да заплашва Сабин?

Стивън кимна.

— Закле се най-сериозно, че щом тя не може да те има, никоя друга жена няма да бъде с теб.

Гарет се отправи към вратата.

— Веднага тръгвам за Улфтън.

— Да, най-добре ще бъде. Аз ще продължа да търся Евгения. Ще ти изпратя вест, щом успея да я открия.

— Уведоми ли властите? — попита Гарет.

— Исках първо да говоря с теб, тъй като не бях много сигурен какво ще искаш да се предприеме?

Гарет сви устни.

— Със скандалите сме стари приятели. Съобщи веднага на властите и им разкажи всичко, което каза на мен. Кажи им, че искам незабавно да задържат Евгения, настоявай пред тях, че е извънредно опасна. Кажи и на архиепископа какво ми разказа.

— Бъди сигурен, ще постъпя точно така.

Стивън изпрати Гарет до вратата и остана да го наблюдава как се качва на коня си.

— Какво прави госпожица Плам… Сабин?

Гарет погледна към небето, после отново приятеля си.

— Как да ти обясня какво прави някой, който не желае да бъде там, където е.

— Предай й почитанията ми.

— Ще й предам.

Гарет влезе в малката зала, където му бяха казали, че ще намери Сабин. Тя се беше свила в едно кресло до прозореца, а в ръката си стискаше отворена книга.

Той дълго я гледа. Беше облечена в синя рокля, гарнирана с дантели — помисли си, че никога не бе изглеждала по-красива. Така както се беше излегнала, издутината на корема й ясно си личеше и той отново се почувства завладян от гордост.

Сабин се събуди и се вгледа в очите на съпруга си.

— Гарет — каза тя и пусна крака на пода, после стана. — Не те очаквах днес.

На устните му се появи весела усмивка.

— Не можах повече да издържа без теб, Сабин. Надявам се, че вече чувстваш моя дом като твой.

Дългата й коса се прехвърли отпред, докато тя се навеждаше да вдигне падналата книга.

— Мисля, че е станала някаква грешка. Госпожа Норт ме настани в твоите покои.

— Не е грешка. Тя просто е изпълнила заповедите ми.

— Настоявам за собствени покои. Останах там, докато ти се върнеш, защото смятам, че не бива да занимаваме прислугата с личните ни отношения.

Доста напрегнати минути изминаха в мълчание.

— А ако откажа, тогава какво?

Тя направи реверанс.

— Добре съм възпитана, ваша светлост. Ще направя всичко, за да ви доставя удоволствие.

Той пристъпи към нея, беше толкова близо, че почти се докосваха. После й подаде ръка.

— Не е ли време да вечеряме, мадам?

Тя не прие подадената ръка и се запъти със скована походка към вратата. Слизайки по стълбите, Гарет изведнъж почувства колко сериозно е положението, в което и двамата бяха изпаднали.

— Ако обстоятелствата бяха по-различни, Сабин — заговори Гарет след дълго мълчание, — ако ти беше дошла както беше уговорено на сватбата, чудя се, дали щяхме да бъдем щастливи?

— Никога не ще го узнаем. Не мисля, обаче, че си подхождаме.

Невесела усмивка се появи на устните му.

— До неотдавна имах съвсем друго впечатление.

Тя се изчерви и сведе глава — тази вечеря нямаше ли да има край? Най-накрая се оттеглиха в зеления салон. Сабин се настани в едно кресло и оттам наблюдаваше Гарет да нарежда на един слуга:

— Съобщи на капитан Баркли, че искам след час да поговоря с него в кабинета си.

— Разбрано, ваша светлост — каза мъжът и се оттегли.

— Капитан Баркли беше много внимателен към мен по време на цялото пътуване, Гарет — сподели тя. — Трябва да бъде похвален за грижите му.

— Той просто изпълнява това, което му е наредено, Сабин. Освен това е много добър човек — ето защо съм го направил командир на моите войници.

Сабин се изправи и започна нервно да крачи из стаята, оправяйки накривилия се портрет, премествайки богато орнаментирания часовник в средата на малка масичка, прокарвайки пръст по полицата на камината.

Гарет я наблюдаваше, опитвайки се да разбере какво ли може да означава това поведение.

— Намираш живота в провинцията за скучен след Париж, нали?

— Надявам се никога да не видя Париж повече.

Той я изгледа скептично.

— Мисли, преди да говориш. Не ти ли харесваше да бъдеш обожавана като госпожица Пламък?

— Чудех се кога ще ме заговориш по този въпрос — каза тя и седна до него. — Радвам се, че най-накрая имаме възможност да поговорим за това.

Гарет я изгледа.

— Да не би милейди да възнамерява да направи признание? Да се надявам ли, че ще ми обясниш защо ме напусна в Париж и ми остави онова писмо, с което само ми показа колко добре си изплела паяжината, в която ме хвана.

— Изглежда ми излишно да направя опит, за да те накарам да ме разбереш.

— Разбери, Сабин — никой мъж не обича да си мисли, че съпругата му е била пожелавана от хиляди мъже.

— Аз не съм такава.

— Не си ли?

— Свободен си да мислиш, каквото пожелаеш. Няма какво повече да ти кажа за миналото си. Отивам да си легна, Гарет.

— В моето легло — напомни й той.

Тя сви рамене.

— Не съм нищо друго, освен твой васал по волята на краля — къде другаде би могъл да ме откриеш?

Той се изправи и й подаде ръка.

— Къде другаде наистина? Имаш толкова много добродетели и един — два недостатъка. Освен това бих могъл да се похваля, че съм единственият мъж, когото госпожица Пламък е допуснала в леглото си. Колко жалко, че не можем да го публикуваме, така целият свят ще може да ми завиди.

— Подигравай ми се, щом искаш, но знай едно, Гарет — направих, каквото трябваше, за да оцелея и не моля за ничия милост, даже не и за твоята. Запазих живота на Ричард и моя живот през всичките тези години и това единствено има значение за мен.

— Истина е, Сабин, ти спаси Ричард.

Лицето й се смръщи.

— Даже и сега не съм сигурна, че Ричард и аз сме в безопасност и се страхувам за него.

Гарет стисна челюсти.

— Какво те кара да се чувстваш така?

— Преди да умре, моята прислужница Тея ми каза какво е чула онази нощ, когато убиха баща ми. Един от мъжете се хвалел как направили всичко да изглежда така сякаш нападението е извършено от теб.

Той сведе глава, за да я погледне по-добре.

— Благодаря на Бога, че вече ме смяташ за напълно невинен.

— Разбрах, че си невинен едва сега, но не го знаех в Париж.

Гарет отново стисна челюсти и в тъмните му очи се появиха гневни пламъчета.

— Чула ли е и друго?

— Да, нещо много обезпокоително. Мъжът споменал, че някаква дама също е замесена.

Това потвърждаваше всичко, което Стивън му беше казал за Евгения.

— Казал ли е името й?

— Не. Може би е една от твоите изоставени любовници — изрече тя ядно.

Той се отдалечи от нея, тя изведнъж го усети хладен и сдържан. Беше приближила твърде много до истината.

— Не бих се смял над подобно нещо. Изпитаната преди години мъка трябваше да бъде облечена в думи.

— Веднъж срещнах една от жените, които си обичал. Колкото пъти се сетя за тази среща, толкова пъти се чувствам засегната.

— Не бих могъл да си представя коя би могла да бъде тя, Сабин. Кога се случи това?

— Скоро след като се състоя сватбата. Твоята лейди Мередит инсценира, че каляската й се е счупила точно до нашия замък. Имах нещастието да се натъкна на нея.

Гарет я сграбчи за ръката и ноктите му се забиха в меката й кожа. Представи си много добре какво може да е станало по време на тази среща. Ако само беше узнал за това по-рано, станалата по-късно трагедия можеше да бъде предотвратена.

— Какво ти каза?

Сабин се учуди заради неочакваната му реакция след признанието й.

— Няма значение — беше толкова отдавна.

Дали лейди Мередит не беше причината той да се забави в Лондон? Тя освободи ръката си от хватката му.

— Получих писмо от дама, която обаче не се назоваваше. Пише ми и при това заявява, че го прави само от приятелско чувство, че ти си се срещнал с лейди Мередит, докато си бил в Лондон, в двореца Свети Джеймс — имали сте множество свидетели.

— На слуха е трябвало много по-малко време, отколкото на мен, да стигне до теб.

Искаше му се да й каже истината. Беше почти сигурен, че писмото е написала самата Евгения.

— Мога ли да видя писмото?

— Толкова беше отвратително, че го разкъсах на парчета и го хвърлих в камината.

— Твоята информаторка не ще да е почтена жена, след като си мисли, че срещата ми с лейди Мередит е имала такова голямо значение. Сега бих искал да ти се извиня, Сабин. Трябва да се заема с нещо, което изисква цялото ми внимание.

Тя го проследи с поглед как излиза от салона — походката му беше скована, но в нея се усещаше устрем. Защо му беше споменала за лейди Мередит? Явно беше, че не му се искаше да говори за тая жена с нея. Тя бавно се заизкачва по стълбите, усещайки тежест в сърцето си.

Гарет се беше влюбил в нея в Париж. Дали сега с поведението си не го беше тласнала в ръцете на лейди Мередит?

7

Изабел чакаше Сабин, за да й помогне да се приготви за сън. Тя нахлузи леката нощница през главата на Сабин и завърза връзките на деколтето.

— Много си пребледняла — искаш ли да остана при теб за малко?

— Не, ще се оправя. И ти трябва да си лягаш вече.

Изабел отгърна завивките и Сабин се покатери на високото легло. В очите на старата жена затанцуваха палави пламъчета.

— Когато беше жив съпругът ми, много от проблемите ни се решаваха в леглото.

— Изабел! — извика Сабин шокирана. — Не се намирам в това легло, за да разреша някакъв проблем, а защото моят съпруг е горд човек и не би искал прислугата да разбере, че бракът ни не е щастлив.

Изабел се запъти към вратата.

— Помисли върху това, което ти казах.

В същото време Гарет доверяваше опасенията си на капитан Баркли.

— Надявам се разбираш, че опасността за нейна светлост е напълно реална. Нека няколко от хората ти да патрулират ежедневно из гората, изпрати някого на пост и в селото, да наблюдава дали лейди Мередит няма да се появи. Не очаквам тя да ми създаде чак такива трудности, но не искам да поемам излишен риск. Не пускай никакви непознати да влизат в замъка.

— Веднага ще се разпоредя, ваша светлост. Не ще пропуснем никого.

Капитан Баркли се оттегли, а Гарет дълго време размишлява над ситуацията. След като научи от Сабин за посещението на Евгения преди нападението над Уудбридж, той проумя степента на обезумяването й. Тя щеше да се опита по някакъв начин да се промъкне и в Улфтън и той възнамеряваше да предотврати това.

На няколко пъти претегли доводите за и против да предупреди и Сабин за Евгения, но реши нищо да не й казва. Достатъчно беше страдала, а освен това трябваше в нейното положение да й се осигури максимално спокойствие.

Гарет излезе от кабинета и бавно се заизкачва по стълбите. Колкото повече се приближаваше до спалнята си, толкова повече намаляваше крачка. Вместо това влезе в гардеробната си, където го очакваше личният му прислужник. Не след дълго Гарет го освободи и влезе в спалнята си през свързващата двете стаи врата.

Една — единствена свещ осветяваше спалнята и на леката светлина той видя, че Сабин беше заспала. Лежеше почти на края на леглото.

Гарет изгаси свещта и лунната светлина като че в този миг нахлу в спалнята. Внимателно се излегна, усмихвайки се, знаеше, че Сабин само се преструва на заспала.

— Лека нощ, Сабин — прошепна той.

— Няма да ти позволя да ме докоснеш — изрече тя и седна.

— Предполагала си, че ще искам да те докосна ли, Сабин?

— Аз… ти… тогава значи, както и подозирах, ти проста не искаш слугите да разберат за отношенията помежду ни.

— Така ли смяташ?

— Д… да.

Той се усмихна.

— Слугите са големи клюкари. Трябва да направим всичко възможно да не научат нашите тайни.

Последва дълго и мъчително мълчание, Сабин сякаш излъчваше силно безпокойство и Гарет много добре го усещаше.

— Нямаш причина да се страхуваш, Сабин. Няма да те атакувам.

Тя легна и притвори очи. Беше очаквала, че той ще поиска да се люби с нея — защо тогава се чувстваше толкова разочарована от явната липса на интерес към нея у него? Тя се вгледа в люлеещите се клони на огромния дъб пред прозореца. Опита се да не мисли за Гарет, но той беше толкова близо — само да протегне ръка и щеше да го докосне.

Напрежението между тях толкова натежа, че тя не се сдържа и първа заговори.

— Видя ли се със Стивън, докато беше в Лондон?

— Да, той ме помоли да ти предам почитанията си.

— Често си мисля за него. Беше ми много добър приятел.

Гарет се изненада от внезапно обхваналата го ревност.

— Той се радва на вниманието на много млади дами. Мисля, че преди да изтече годината, вече ще си е избрал бъдещата съпруга.

— На Стивън сигурно няма да се наложи да се ожени по кралска заповед?

— Няма. За негово щастие кралят не се интересува дали е женен или не.

Тя трепна.

— Не като в твоя случай.

— Не и като в моя случай — отговори Гарет и си пое дълбоко дъх — Сабин го чу. — Мислех утре сутринта да ти разкажа, че прекарах цял следобед с Ричард. Говорих и с главния учител, който много го похвали и ми каза, че се очертава като най-умния му ученик.

— Дали… видя ли ти се самотен?

— Да, точно такова донякъде бе впечатлението ми. Сабин, не след дълго нещата ще се променят. Разбрах, че вече има неколцина приятели.

— Благодаря ти, че си се отбил да го видиш.

— Поканих го да дойде тук през лятото и той се съгласи, макар да ми каза, че се чувствал длъжен първо да се отбие в Уудбридж.

— Притеснявам се за него. Още е дете и за първи път се налага да се справя съвсем сам.

— Никога по-рано не съм виждал дете да проявява такава зрялост и такова чувство на отговорност. Много добре си го възпитала, Сабин. Сега го остави да се опита да се справя сам. Много скоро ще му се наложи да се нагърби с много по-големи отговорности и трябва да бъде подготвен за тях.

Тя притаи дъх, щом го усети да се размърдва, после като разбра, че той просто се е извърнал и полегнал на една страна, сърцето й се сви от мъка.

— Лека нощ, Сабин.

Тя не му отговори. Не след дълго чу равномерното му дишане, което я накара да мисли, че е заспал. Тя все така не можеше да заспи — искаше й се да протегне ръка и да го докосне. Беше се отнесла жестоко с него, а и той сигурно е страдал, когато всички са го смятали за виновен.

Сабин не познаваше по-честен и почтен човек от Гарет и се гордееше, че е негова съпруга. Бавно се извърна, за да не го събуди и впери поглед в него — беше й приятно да го наблюдава как спи. Сърцето й лудо заби и тя си помисли, че всеки миг ще се пръсне от любов — толкова силно го обичаше. Не можейки да сдържи желанието си да го докосне, тя протегна ръка — нали беше заспал, нищо нямаше да усети.

Тя нежно го погали по бузата. Той внезапно отвори очи и я сграбчи за ръката — тя успя само лекичко да изписка.

— Не трябваше да правиш това, Сабин.

Тя се притисна развълнувана към него.

— Бях се зарекъл да не те докосвам, ако ти сама не го поискаш — изрече той с по-дълбок от обикновено тембър и докосна с устни косите й. — Най-голямата трудност, която е трябвало да преодолявам в живота си, беше да лежа до теб и да се преструвам на безразличен.

Тя притвори очи, щом усети как кожата й настръхва там, където устните му я целуваха.

Ръката му докосна връзките на деколтето й и той ги развърза. Нощницата й се разтвори и едната й гърда се бялна на лунната светлина. Гарет нежно я погали и тя потрепери от удоволствие.

— Искаш да спра ли, Сабин?

— Гарет, аз просто…

Ръката му закръжи около зърното й и тя не можа да продължи.

— Ти просто какво, Сабин?

Ръката му се плъзна към рамото й.

— Защо дойде в Улфтън!

— Нали ти ми нареди така — каза тя с треперещ глас.

Устните му бавно се разтеглиха в усмивка.

— А ти винаги правиш, каквото ти наредят, нали, моя огненокоске?

Устните му целуваха лицето й и най-накрая се установиха досами устните й — целувката му направо я измъчи, а ръцете му в същото време я милваха безспир. Той изхлузи нощницата й и погали с устни извивката между гърдите й.

С всеки свой удар сърцето й се отзоваваше на докосванията му. Искаше й се отново да изпита същото вълнение като през онази чудна нощ в Париж.

Той неочаквано я отблъсна, само ръката му погали закръгления й корем.

— Прости ми, за миг забравих за детето. Не бих искал да му навредя.

Тя погали ръката му.

— Искаш ли да го усетиш как мърда?

Очите му се разшириха в почуда, когато наистина усети помръдването на бебето в корема й. В същия миг усети как сърцето му се сви — от смайване или от притеснение — самият той не знаеше.

— Никога не съм знаел, че бебето може да мърда в корема на майка си.

Тя лекичко задвижи ръката му по издутината на корема си, за да му даде възможност да усети сътвореното от него.

— Сега вече детето е нещо съвсем реално за мен. Никога не съм мислил за него като за живо същество.

В същия миг бебето помърда отново.

— Това е чудо! — възкликна той.

Не можейки да се въздържа повече, ръцете му се устремиха към косите й и той я замилва. После лекичко подхвана главата й и я извърна към себе си.

— Лошо ли е, че носиш семето ми в утробата си?

— Както ти самият каза — това е чудо!

Устните му докоснаха ухото й и той прошепна:

— Мислех си, че никога вече няма да те имам в прегръдките си.

Тя просто не можеше да говори, усещаше сърцето си препълнено от щастие и душата си, стоплена от присъствието му.

— Доста неща между нас обаче не са изяснени — продължи той.

— Какво имаш предвид? — попита тя, а ръката й го милваше по рамото.

Гарет улови брадичката й и я принуди да го погледне право в очите.

— Защо ме изостави — коя е истинската причина?

— Защото… така трябваше.

— Това не е отговор.

— Страх ме беше от теб — каза тя и изправи глава, търсейки погледа му. — Освен това исках да те накажа.

Той прокара пръсти по устните й.

— Не знаеше ли, че никога не бих ти причинил зло? Ако си искала да ме накажеш, наистина успя.

Тя се отдалечи от него, но той я притегли отново към себе си.

— Желая те, Сабин, и ти също ме желаеш. Това може и да не е любов — наречи го както искаш, но е съвсем реално чувство и много силно. Бих искал да те любя, ако няма да навреди на бебето.

Тя усети като че се размеква пред настоятелните му думи и красноречивите му действия.

— Няма да му навредиш — каза тя, необръщайки внимание на нищо друго, освен на копнежа, изгарящ цялото й тяло.

Той легна на гръб и я притегли върху себе си. Когато влезе в нея, тя усети да я обхваща неистова възбуда. Движенията му разпалиха още повече огъня, който изгаряше сърцето й и тя задъхана се остави на ритъма, в който я полюшваше.

Сабин нежно прокара пръсти през косите му, когато Гарет рязко я притегли към себе си и впи устни в нейните — това го накара да изстене от удоволствие.

— Сабин, Сабин — шепнеше той, — ти си част от мен, а аз — част от теб. Никога не ще можем да се разделим.

Устните й се разтвориха и тя се наклони над него, за да му върне целувката, а той отново изстена — изпитваше върховна наслада. Сабин не съзнаваше, че той се стараеше да сдържа страстта си — заради бебето.

Потисканата дълго у нея страст достигна зашеметяващи висоти. Тя цялата трепереше, а съзнанието й като че се устреми надалеч. Там, където винаги беше искала да бъде — беше създадена точно за този миг, да дава наслада на съпруга си и тя стократно да й се връща.

Гарет я задържа дълго в прегръдките си. Никой не заговори — не намираха думи, с които да опишат случилото се с тях.

— Винаги ще бъде така — обади се най-накрая той.

— Винаги — съгласи се тя.

Гарет си пое дълбоко дъх, откъсна се от нея и се извърна на другата страна.

— Лека нощ, Сабин.

Тя имаше чувството, че той очаква да чуе отговора й — какво трябваше да му каже?

— Лека нощ.

Тя извърна глава и загледа образувалите се причудливи сенки върху пода заради лунната светлина, нахлуваща в спалнята през клоните на дъба — най-накрая неусетно заспа.

Когато на сутринта се събуди, Гарет вече беше станал. Да не би всичко случило се предната нощ да й се е присънило.

Изабел влезе в спалнята във весело настроение, носейки на поднос закуска за Сабин. Тя забеляза в какво състояние е леглото и се зарадва, макар и без да го показва.

— Слънцето грее, вече се усеща пролетта.

— Тук изглежда е по-топло, отколкото в Уудбридж, защото докато дойде пролетта, има още много време.

Изабел повдигна възглавниците зад Сабин и положи подноса в скута й.

— Имате ли някакви планове с негова светлост за деня?

— Ако негова светлост има някакви планове, те не включват мен. Тук осезателно усещам как времето тече. В Уудбридж имах много работа. А тук добре обучената прислуга изпълнява задачите си толкова незабележимо, но ефективно и е явно, че няма нужда аз да давам нареждания.

— Подозирам, че прислугата е била така добре обучена от майката на негова светлост.

На вратата се почука и Изабел отиде да отвори — беше госпожа Норт.

— Негова светлост ми нареди да подредя стаята срещу неговата за вас. Изчистихме я, проветрихме я и запалихме огън в камината. Когато сте готова, можем да пристъпим към преместване на раклите с принадлежностите ви.

— Добре — отговори Изабел. — Аз лично ще ви известя.

Тя затвори вратата и се извърна към Сабин — на лицето на херцогинята се беше изписало безпокойство.

— Ти знаеше ли нещо за това?

Сабин поклати глава.

— Не — каза тя и сведе поглед. — Надявам се да се почувствам по-добре, като имам своя собствена стая. Тук нямам спокойствие нощем — допълни тя и отново погледна към Изабел. — Точно това поисках, нали?

Изабел много добре съзнаваше, че Сабин отново се чувства обезсърчена.

— Осмелявам се да ти кажа, че негова светлост просто е постъпил така, защото е помислил, че ще се зарадваш. Нали ти сама го помоли за собствена стая — напомни й старата жена. — Да не би да го обвиняваш, че е изпълнил желанието ти?

Сабин бутна подноса и си облече халата.

— Не искам да ям. Бих искала да се изкъпя и да се облека, за да мога да разгледам новите си покои.

Изабел въздъхна — чудеше се дали Сабин някога щеше да си позволи да се почувства щастлива.

Спалнята на Сабин беше отлично мебелирана. На две противоположни стени бяха окачени много ценни гоблени. Балдахинът над леглото и завесите бяха от виолетово кадифе с ресни в златист цвят. Креслата и кушетките бяха тапицирани с плат с цвят на слонова кост, а килим в турскосиньо като че създаваше хармония между двата тона, намиращи се твърде далеч един от друг в цветовата гама.

Госпожа Норт уведоми Сабин, че веднага след сватбата вдовстващата херцогиня е наредила да се премебелират тези покои, имайки предвид, че те ще бъдат използвани точно от младата съпруга на сина й. Малка утеха за Сабин, макар и сега да не разбираше напълно съображенията на Гарет точно сега да я пропъди от спалнята си, след като толкова беше настоявал да споделя леглото му. Може би е искал просто да я оскърби? Ако е така, можеше да се поздрави с успех.

Не беше обаче човек, който дълго би страдал и преживявал. Грижите за подготовката на бъдещите покои на очакваното бебе изпълниха дните й — с помощта на слугите тя обзавеждаше с всичко необходимо стаите, които беше обитавал Гарет като дете.

Най-щастлива се чувстваше, когато получеше вест от Ричард. Последните му писма ставаха все по-възторжени. Пишеше й за многото приятели, които си беше създал, за желанието, с което се заемаше да изучава всяка нова дисциплина. Сабин се чувстваше самотна без него, но трябваше да потърпи до лятото — когато щеше да го види. Зимата най-сетне беше отслабила здравата хватка, в която беше стегнала Англия и във въздуха се носеше обещание за пролет — над плодородната долина се усещаше топъл полъх. На някои места беше прорасла бледозелена трева, а небето все по-често беше безоблачно и се обагряше в искрящо синьо.

През март се получи писмо от вдовстващата херцогиня — пишеше, че след не по-малко от месец ще пристигне в замъка Улфтън. Сабин се зарадва, макар едновременно с това да се почувства леко притеснена — най-накрая щеше да се запознае с майката на Гарет.

Самият той щеше да отсъства за три седмици. Беше казал на Сабин, че архиепископът на Кентърбъри е поискал незабавно да се срещнат в Лондон.

Когато през нощта остана сама, започна да я измъчва мисълта, че Гарет може би в този миг е с лейди Мередит. Точно това заслужавам, помисли си тя. В края на краищата не беше ли точно тя направила всичко възможно да го отчужди от себе си?

8

Архиепископ Уилям Лод стоеше с ръце, скръстени отзад, по лицето му се четеше спокойствие, прикриващо всъщност дълбокото безпокойство, което изпитваше, докато разговаряше с Гарет.

— Местонахождението на тази жена — на тази лейди Мередит, трябва да бъде незабавно открито. С действията си тя само предизвиква разбунване на духове от миналото, които е по-добре да си останат там. Негово величество би искал с цялата тази история да се приключи веднъж завинаги!

— Както и аз, ваше преосвещенство — отговори Гарет, опитвайки се да сдържи гнева си към поредното изказано искане на краля.

— Чухме, че лейди Мередит е отправила заплахи към нейна светлост. Мисля, че няма нужда да ви напомням как биха могли да се възползват от всичко това враговете на негово величество.

— Моля да ми простите, че преди всичко аз се чувствам загрижен за живота на съпругата си. Уверете негово величество, че са предприети всички възможни действия, за да се намери лейди Мередит.

— Невероятна бъркотия!

Гарет и не се стараеше в опитите си да се понрави на всяка цена на краля. Беше яздил с все сила и без да си почине в продължение на два дни, за да се отзове на поканата на архиепископа.

— Ако е необходимо да се направи още нещо, моля да ме уведомите, ваше преосвещенство.

— Както знаете, негово величество се намира в Шотландия, но се разпореди да останете в Лондон и да го изчакате. Освен това, докато сте тук, трябва да направите всичко възможно да бъдете видян. Отзовавайте се на всяка покана, посещавайте по възможност всички организирани балове. Съвсем сигурно е, че лейди Мередит ще бъде осведомена за присъствието ви тук и да се надяваме, че и тя ще се появи.

— Да, това би могло да я привлече тук и да я отдалечи от Сабин — отбеляза Гарет. — Въпреки това, не ми харесва, че ще бъда далеч от съпругата си. Освен това наближава и времето да се роди детето.

— Предполагам, че сте взел всички предпазни мерки и я охранявате добре?

— Да, ваше преосвещенство.

— Това означава, че спокойно можем да заложим капан на лейди Мередит — стръвта, разбира се, ще сте вие.

Гарет кръстоса крака и се вгледа в архиепископа.

— Съгласен съм с вашия план. Моля ви да разберете само едно — не ще остана в Лондон повече от две седмици.

Уилям Лод взе перо и си записа нещо.

— Къде ще отседнете?

— В лондонското си имение — Блекторн Хол.

— Бъдете предпазлив, ваша светлост. Тази жена би могла да е съвсем наблизо.

— Ще я открия — каза Гарет. — Има дълг към мен и ще я накарам да плати.

Архиепископът съзря гневни пламъчета в очите на Гарет — в този миг си помисли, че не би искал да е на мястото на лейди Мередит, когато попадне в ръцете на херцога.

Сабин се събуди и протегна ръце над главата си, наблюдавайки отражението на първите лъчи на слънцето върху стената на спалнята си. Помъчи се да седне, но това й се удаде доста трудно. Коремът й извънредно се беше издул, а тя самата се чувстваше тромава и непохватна.

След като закуси, веднага се запъти към детските покои, за да види докъде е стигнала подготовката. Лекичко погали люлката, била някога люлка и на Гарет, и се опита да си го представи като бебе. Как ли е изглеждал, дали тяхното бебе щеше да прилича на него?

На вратата се появи Изабел невероятно развълнувана.

— Нейна светлост пристига.

— Майката на Гарет!

Сабин се втурна, доколкото беше възможно в нейното положение, в покоите си, огледа се в огледалото и пооправи прическата си.

— Толкова съм нервна — не я очаквах толкова скоро. Изглеждам ужасно.

Сабин си сложи копринена шапчица, както подобаваше на една омъжена жена.

— Отдавна искам да се видя с нея, а сега се чувствам толкова неспокойна. Ами ако не ме хареса?

— Погледът й е много благ — каза Изабел. — Искам да ти доверя нещо — и тя изглежда доста неспокойна. Може би смята, че ти няма да я харесаш. Очаква те в малката приемна.

— Готова съм — отвърна Сабин и се отправи натам.

Слезе по стълбите съвсем бавно — боеше се да не падне. През затворената врата, водеща към приемната, за миг се спря с ръка на бравата, събирайки смелост. Като влезе в приемната, откри, че майката на Гарет е застанала до прозореца.

Адриен Блекторн усети присъствието в приемната и когато се извърна към нея, Сабин веднага прикова поглед към очите й — най-добрите очи, в които някога се бе вглеждала.

— Сабин, скъпа моя — възкликна вдовстващата херцогиня и се устреми към нея. — Откога чакам този ден.

Сабин много пъти си беше мислила как ли ще изглежда вдовстващата херцогиня. Представяше си я висока и едра, а тя се оказа доста дребна жена. Тъмната й коса беше доста прошарена, а очите й бяха тъмни, като на Гарет, но в тях имаше много по-голяма кротост. Тя се усмихна мило, почти свенливо на Сабин.

— Скъпа моя, прекрасна сте. Спомням си цвета на косата ви, макар да не съм очаквала, че ще придобие този невероятно красив нюанс. Няма ли да е хубаво, ако ви се роди дъщеря и наследи цвета на косата ви?

На Сабин й се доплака — може би заради тона на вдовстващата херцогиня. Този майчински звучащ глас проникна до сърцето й.

Адриен Блекторн за миг се поколеба, но протегна ръце и прегърна съпругата на Гарет. Усетила успокоението, което този неин жест внесе у Сабин, тя я притисна към себе си.

— Ваша светлост, толкова се радвам да ви видя най-накрая.

Адриен лекичко отблъсна Сабин от себе си.

— Нека да ви огледам по-добре — изрече тя и я погали по косата. — Не можете да предположите колко съм щастлива заради бебето. Бях започнала да се отчайвам, че няма да видя децата на Гарет, преди да умра. Освен това, исках да се запозная с вас.

— Аз се чувствам сякаш вече се познаваме — изрече малко колебливо Сабин. — Писмата ви ми бяха голяма утеха, ваша светлост.

— Не, не — нека се откажем от тези титли, Сабин. Ако ще ме наричаш ваша светлост, ще трябва и аз да те наричам ваша светлост, и така до пълно объркване. Не можем ли да бъдем просто Адриен и Сабин?

Сабин въздъхна с явно облекчение.

— И на мен така ми харесва повече, Адриен.

— Кажи ми сега, къде е синът ми?

— Съжалявам, че ще трябва да ви разочаровам, но се налага да ви кажа, че е в Лондон. Ако знаеше, че ще пристигнете, сигурна съм, щеше вече да бъде тук.

— Мога да кажа, че това повече ме устройва. Така ще имаме повече време да се опознаем без негова намеса.

Сабин не можа да се въздържи да не се засмее.

— Чувствате ли се изморена от пътуването? Бихте ли искала да си починете? — попита тя и за миг се поколеба, преди да изрече следващите думи. — Всъщност не би трябвало да ви питам, това е вашият дом.

Адриен поклати глава.

— Не, скъпа моя. Сега ти си господарка на замъка Улфтън. А аз съм само гостенка и така трябва да бъде. Всъщност бих искала да се преместя в имението от другата страна на парка — то е точно за човек в моето положение. Чудесно е, доста по-малко от този замък и по-лесно се поддържа.

— Но…

Адриен поклати глава.

— Никакво, но. Освен това, винаги ми се е искало да пътувам, но никога не съм имала време за това. Би ли ми отказала това удоволствие?

— Разбира се, че не. Но няма да тръгнете, преди да се роди бебето, нали?

Очите на Адриен блеснаха — радостта й от това предложение беше огромна.

— Не, щом ти го искаш.

— Разбира се, че го искам — много бих искала да сте до мен. Не зная какво ме очаква. Страхувам се да остана сама, без близки хора по време на раждането.

— Тогава, скъпа моя — каза Адриен, сваляйки шапката си, — ще съм щастлива да бъда до теб. Освен това много бих се разочаровала, ако не ме беше поканила да остана. Надявам се да станем големи приятелки.

Сабин откри, че Адриен напълно отговаря на представата за онова очарователно същество, което си беше съставила от писмата й. И така, двете жени, носещи фамилията Блекторн, заживяха под един покрив, очаквайки бебето и връщането на мъжа, когото и двете обичаха.

Сабин цяла сутрин я беше болял гърбът, но тя не бе обърнала внимание — мислеше, че болката ще премине. Сега, докато двете с Адриен се разхождаха в градината, тя се почувства още по-зле.

Неочаквано Сабин пребледня и се хвана за гърлото сякаш се задушаваше, в същото време усети разкъсваща болка в корема.

Адриен я хвана за ръката разтревожена.

— Скъпа моя, да не би бебето?

— Така мисля — изстена Сабин и стисна зъби. — Болката е… ужасяваща — допълни и облиза устни. — Още е много рано, Адриен. Трябва да се роди следващия месец.

— Човек предполага, а Бог разполага. Успокой се, скъпа моя. Изглежда дойдох тъкмо навреме.

Адриен помогна на Сабин да седне на една пейка и се завтече към вратата, водеща към кухнята и помоли намиращите се там да й помогнат да отведе Сабин в спалнята й. После се върна при пейката и откри младата херцогиня превита на две от болка.

Появиха се Изабел и госпожа Норт и трите заедно с Адриен Блекторн понесоха Сабин към спалнята й. Изпратиха слуга да повика лекаря, но той беше заминал по работа надалеч и не беше сигурно дали ще се върне, преди да се роди бебето.

Адриен наблюдаваше как помежду болезнените пристъпи Сабин се унася в дрямка и това я накара да извърне изпълнените си с тревога очи към Изабел.

— Какво да правим? Да изпратим ли да повикат селската акушерка?

— Аз ще се заема с нейна светлост — изрече със сигурен тон Изабел.

Адриен Блекторн се поколеба.

— Знаете ли как се изражда бебе?

— Не се тревожете — зная какво трябва да се направи.

— Добре. Двете ще помогнем на Сабин да роди.

Изабел докосна корема на Сабин.

— Тя толкова много е страдала през целия си живот, ваша светлост. Ако можех да родя това дете вместо нея.

— Изглежда ви е много скъпа.

— Наистина, ваша светлост.

В този миг Сабин простена и отвори очи. Тя сграбчи здраво Адриен за ръката и не я пусна, докато не премине поредният пристъп.

— Сега си почини, скъпа моя — уговаряше я Адриен. — Ще са ти нужни всичките ти сили.

Със замъглени от болката очи Сабин се огледа из стаята.

— Изабел, искам Изабел!

Старата жена се приближи до нея.

— Тук съм, всичко е наред.

Сабин въздъхна — изглеждаше успокоена. Напъните продължиха през цялата нощ. На сутринта още с първите лъчи бебето се роди.

Изабел пое детето и внимателно го подаде на Адриен.

— Момиче е.

Адриен внимателно загърна внучката в пелена от мек плат, след това я залюля в ръцете си.

— Не съм присъствала на подобно раждане, където бебето не плаче — каза тя и докосна с устни свитото юмруче. — Чудесна си, Изабел.

Изабел не я слушаше, защото наблюдаваше загрижена Сабин.

— Все още ли усещаш болка? — попита тя.

Сабин надигна глава, стискайки устни, за да не изкрещи от непоносимата болка.

— Изабел, помогни ми!

Адриен подаде внучката на госпожа Норт и застана до Сабин.

— Какво има, скъпа моя?

— Болките трябваше да са преминали. Почакайте! — извика Изабел удивена. — Какво е това? Още едно бебе! Защо не го предвидих?

Само след няколко минути се роди и другото бебе. Щастливо усмихната Изабел го подаде на Адриен.

— Ваша светлост, хубава двойка бебета си имате. Този е внук.

Адриен се разплака от щастие. Тя се приближи до Сабин с по едно бебе във всяка ръка.

— Гарет толкова ще им се зарадва! Баща е на красива дъщеря и наследник. Благодаря на Бога за близнаците!

Сабин се усмихна и лекичко погали и двамата по бузките.

— Не мога да повярвам, че имам близнаци! Почувства как я изпълва щастието, за първи път разбирайки какво значи майчинска любов.

— Сега трябва да почиваш, скъпа моя — каза й Адриен. — Мъките свършиха.

Изабел й даде приспивателно и Сабин почти веднага извърна изтощена глава към стената. Заспа с усмивка на лицето.

Гарет приветства капитан Баркли, щом беше въведен в приемната на Блекторн Хол.

— Всичко наред ли е?

— Да, ваша светлост — отвърна капитанът, опитвайки се да прикрие вълнението си заради новините, които му носеше. Беше му наредено да не съобщава нищо на херцога, преди да прочете писмото.

Капитанът с гордост поднесе писмото на Гарет.

— От нейна светлост е.

Гарет го погледна озадачен, когато позна почерка. Беше помислил, че писмото е от Сабин.

— От майка ми ли?

— Да, ваша светлост.

— Ще се наложи ли да отговарям?

— Така мисля, ваша светлост.

Гарет счупи печата и зачете наум.

„Сине мой,

Днес е велик ден, защото на зазоряване Сабин те дари с две доказателства за любовта си. Да, скъпи мой Гарет, имаш не само красива дъщеря, но и син. Близнаци! Толкова са мънички, но изглеждат здрави. Би могъл да си представиш положението. Сега ще ни трябват по две от всички приготвени неща. Нека сърцето ти се изпълни с щастие, защото днес наистина е велик ден за семейство Блекторн.“

Гарет препрочете писмото, за да се увери, че не го е разбрал неправилно.

— И син, и дъщеря ли?

Капитан Баркли най-сетне широко се усмихна.

— Да, ваша светлост. В замъка цари оживление, а в селото всички са горди с появата на малката лейди и малкия лорд. Камбаните на църквата биха цял час, за да известят за раждането им.

Гарет беше като зашеметен от случилото се. После се засмя горд, че е станал баща — прииска му се цял Лондон да разбере това. Семейство Блекторн имаше дъщеря и наследник! Искаше му се незабавно да потегли, за да ги види.

Стивън влезе в стаята, тъкмо когато Гарет нареждаше на капитан Баркли да оседлае коня му. Когато капитанът излезе, той заговори приятеля си.

— Заминавам си у дома. Ти ще останеш да причакваш Евгения тук. Сега трябва да бъда при Сабин и бебетата.

Очите на Стивън се разшириха от учудване.

— Бебетата ли каза?

Притеснението, което изпитваше Гарет, пролича ясно, когато той отново заговори:

— Да, Сабин е родила близнаци — момче и момиче.

Стивън го потупа по гърба.

— Ама че чудеса! Представи си, да си баща не на едно, а на две деца — каза той и се ухили. — Жена ти май никога няма да бъде като другите жени?

— Така изглежда.

— Приеми поздравленията ми, приятелю мой!

Гарет отново се разбърза.

— Тръгвам веднага. Ако Евгения разбере за децата, не се знае как ще постъпи.

— Добре, отивай си у дома, Гарет. Ще ти изпратя вест веднага щом чуя нещо за нея.

Сабин се възстановяваше с помощта на Изабел и Адриен. Три дойки се грижеха за децата, а Адриен с невероятна бързина беше осигурила още един комплект от всичко, за да може в детските покои да се приютят и двете й внучета.

Беше късно вечерта — Сабин чу как часовникът бие девет пъти. Тя влезе в детската спалня и каза на една от дойките:

— Ще взема дъщеря си на ръце. Оставете ни сами.

Дойката си помисли, че щеше да бъде по-добре, ако херцогинята не беше ставала от леглото твърде скоро след раждането, но не се осмели да й направи забележка.

— Както желаете, ваша светлост.

Сабин взе на ръце плачещата си дъщеря и се заразхожда из стаята, опитвайки се да я успокои. Спря за миг да погледне и сина си, който спеше свил коленца под себе си.

— Скъпа моя, защо не си като брат си? Как хубавичко си спи! А ти, защо трябва да плачеш така?

Гласът й изглежда успокои дъщеря й и тя се укроти в ръцете й.

Гарет беше застанал в тъмния коридор, усещайки непоносима тежест в сърцето си. Досега нищо не беше го развълнувало толкова, колкото сцената, свидетел, на която беше. Сабин беше облечена в яркозелена кадифена рокля, а великолепната й коса беше разпусната. Върху красивото й лице майчинството беше нанесло свой отпечатък — на зрялост, а когато Гарет зърна и нежността в погледа й, с който обгърна бебето, едва успя да си поеме дъх от вълнение. Прииска му се и него да погледне с такава нежност.

— Истинска майчица — каза той и пристъпи в стаята.

Като че сърцето й мигом се беше качило в гърлото й — така се почувства Сабин.

— Аз… не те очаквах толкова скоро.

Той се постара гласът му да звучи абсолютно безпристрастно.

— Не си очаквала да дойда веднага ли?

Погледите им се срещнаха и за кратко в детската спалня се възцари абсолютна тишина.

— Мисля, че не си се върнал, за да видиш мен, Гарет.

Той се приближи, искаше му се отчаяно да съзре личицето на бебето, което тя държеше в прегръдките си, но не желаеше тя да разбере какви чувства го вълнуват. Спря на няколко крачки от нея.

— Предполагам ще ме смъмриш, че не съм бил тук по време на раждането.

— Нито ще те мъмря, нито ще те съветвам. В своя защита ти би могъл да кажеш, че не си знаел, че децата ще се родят толкова рано. Едно само бих могла да ти кажа — те са твои син и дъщеря, плът от твоята плът, и това би трябвало да означава много за теб.

Не осъзнаваше ли колко е горд заради нея и децата? Не разбираше ли, че му се искаше да я погали по огненокосата глава, да притисне устни до нейните, да я привлече към себе си, докато болката в сърцето му се уталожи?

— Много съм загрижен за тяхното здраве и за тяхното щастие.

Дъщеря й вече беше заспала дълбоко и Сабин внимателно я положи в люлката. Гарет прехвърляше поглед от едното бебе на другото. Наведе се и леко докосна едното по бузката.

— Имам много да се уча. Не съм знаел, че бебетата могат да бъдат толкова малки.

Почувства се трогнат и отново го обзе чувство на гордост. Не беше очаквал, че раждането на сина му и дъщеря му ще го разтърси толкова силно.

— По-малки са от обикновено, защото се родиха по-рано — обади се Сабин.

— Госпожа Норт ми обясни, че при близнаците обикновено е така.

— И на мен така ми каза.

— А сега ми кажи коя е дъщеря ни, кой — синът?

— Ти току-що погали дъщеря ни — обясни Сабин и посочи другата люлка. — А там е синът ти.

Той се наведе над сина си и улови свитото му юмруче.

— Трудно ми е да повярвам, че ще израсте толкова висок като мен.

— Точно това ще се случи, Гарет.

— Как се казват?

— Не съм ги нарекла, защото бях сигурна, че ти ще искаш да носят имена на членове от семейството ти.

— Много тактично от твоя страна — каза той и бавно се приближи към нея. — Искаш ли да им изберем имената заедно? Имаш ли някакви предпочитания, Сабин?

— Бих искала дъщеря ни да носи имената на майките ни. Предполагам, че ще искаш синът ни да бъде наречен изцяло на някого от вашия род.

Той протегна ръка и задържа нейната в своята.

— Много смътно си спомням майка ти, виждал съм я само два пъти и то за толкова кратко. Беше много красива, но как се казваше?

— Както знаеш, беше французойка и преди да се омъжи за баща ми се е казвала Риан дьо Шаваняк.

— Чудесно име — каза той и погледът му се прехвърли върху дъщеря му. — Лейди Адриен Риан Блекторн. Харесва ми.

— Бих искала да я наричаме Риан.

— Лейди Риан Блекторн. Добре, така ще я наричаме — съгласи се Гарет и се изправи пред люлката на сина си. — Името на баща ми беше като на истински англичанин. Ще имаш ли нещо против Едуард Тейн Блекторн, единадесети маркиз Хънтли?

Тя сведе глава и погледът й попадна върху опрените му на люлката ръце. В съзнанието й неочаквано нахлу споменът какви чувства я бяха вълнували, когато беше в обятията му.

Пое си дъх и издиша дълбоко, за да усети облекчение.

— Хубаво име. Харесва ми — изрече тя и се извърна към вратата. — Лека нощ, Гарет.

— Да — отвърна той, наблюдавайки отблясъците от светлината на свещта върху огнените й коси — искаше му се да я погали. — Мислех, че ще те намеря да си почиваш. Доколкото зная, на жените им е нужно време, за да се съвземат след раждане.

— Аз съм силна, Гарет.

Той извърна глава и промърмори по-скоро на себе си.

— Много добре го зная.

Тя излезе от детската и се запъти към спалнята си, пожелавайки си наистина да е толкова силна, за колкото се представяше. Най-много от всичко й се искаше да се хвърли в прегръдките му, да се притисне към него с все сила и да останат така дълго — толкова дълго, колкото е нужно страхът, който все още изпитваше, съвсем да я напусне.

9

За Адриен беше много трудно да се раздели с внучетата си. Тя поддържа известно време всяко от тях, целуна ги нежно и ги подаде на дойката. После целуна и Гарет по бузата.

— Пази се и се грижи за това чудесно семейство.

Той се усмихна.

— Обещавам, майко.

След това Адриен се извърна към снаха си.

— Ще ми липсваш, Сабин. Стана ми много скъпа.

Сабин се опитваше да прикрие тъгата си.

— Ти също ще ми липсваш, Адриен. Надявам се да прекараш чудесно във Флоренция, но се връщай по-скоро при нас.

Адриен направи крачка към Сабин и й прошепна:

— Отпускам ви като срок до лятото да оправите нещата помежду си с Гарет — това мога да ти обещая. Толкова се привързах към внучетата и се опасявам, че даже станах досадна.

Сабин я целуна по бузата.

— Никога не бих ви възприела така.

Адриен Блекторн се качи в каляската и замаха на сбогуване.

— Майка ти наистина много ще ми липсва, Гарет. Изключителна жена е.

Той беше подал пръст на дъщеря си и се смееше, че детето го беше сграбчило здраво в ръчичката си.

— Точно такава е. Както всички жени в живота ми.

— Мисля, че трябва веднага да отнесем децата в стаята им, след като баба им вече си тръгна. Мисля да пояздя малко. Не съм яздила, откакто родих.

Гарет вдигна поглед.

— Нека капитан Баркли дойде с теб.

Сабин изчака дойките да се отдалечат с децата, преди да заговори отново с Гарет.

— Нямам нужда от придружител — каза тя надуто. — Да не се страхуваш, че ще избягам?

Не му се искаше да й разказва за Евгения и затова й отговори:

— Мина ми през ум подобно нещо.

Сабин смаяна го загледа.

— Даже и да ми се иска да те напусна, не бих оставила сина си и дъщеря си.

Той стисна зъби и процеди:

— Независимо от всичко капитан Баркли ще дойде о теб.

Обзе я гняв, но не каза нищо. Вдигна гордо глава и се запъти към конюшнята, мислейки си, че на Гарет все още му се иска да я накаже. Никога не й беше позволявал да язди сама. Наистина ли беше толкова разтревожен, че тя ще го напусне?

Гарет я сподири с поглед, след това влезе в замъка и се запъти към детската. Дойката му се усмихна.

— Нейно малко благородие не иска да заспи, ваша светлост.

Той се вгледа в здравото розовобузо дете.

— По всичко изглежда, така е.

— Много красиви бебета са, ваша светлост.

Тя му подаде детето, той за миг се поколеба, но пое дъщеря си. Сведе глава и се усмихна на мъничето, загукало в прегръдката му.

— Мисля, че вече ме познава.

— Разбира се, че ви познава, ваша светлост. Ако ми позволите да ви кажа, но вашата дъщеря не се храни както се очаква от една дама, а яде повече и от брат си.

Гарет се засмя на малкото си ангелче. За първи път и тя му се усмихна, сърцето му се изпълни с любов и за миг му се стори като че не може да си поеме дъх от вълнение.

В този миг синът му се разрева. Гарет подаде дъщеря си на дойката и взе момчето. Докато държеше дъщеря си, в очите му имаше нежност, но когато пое сина си, на лицето му се изписа гордост.

— Помисли си, че прекалено сме се занимавали само със сестра ти и реши да ни привлечеш вниманието, така ли, синко?

Мъничкият лорд Блекторн спря да плаче при звука на този плътен глас и се загледа право в очите на баща си. За миг само на Гарет му се стори, че го гледа Сабин, макар ако някой го попиташе защо — нямаше да може да му обясни.

— Изглежда с всеки изминал ден стават все по-наблюдателни.

Дойката се засмя.

— Доста са наблюдателни, а се родиха едва преди осем седмици, ваша светлост.

Той внимателно положи сина си обратно в люлката, после дълго наблюдава всяко дете поотделно, преди да напусне детските покои.

И дойките, и слугите знаеха за честите му посещения при децата. Поради някаква причина обаче той избягваше да влиза там в присъствието на херцогинята.

Една след друга светкавици озаряваха нощното небе, а трясъкът им като че люлееше всичко наоколо. Сабин се мяташе в леглото си — явно сънуваше кошмар. Отново преживяваше онази нощ в замъка Уудбридж. Бягаше ли, бягаше, мъчейки се да предпази Ричард от смъртта.

— Не — изстена тя, — не, Тея!

Внезапно се изправи, сърцето й лудо блъскаше, а нощницата й беше цялата мокра от пот. Тя си пое няколко пъти дълбоко дъх, за да се успокои, опитвайки се да отхвърли и най-малкия спомен от кошмарния сън.

Изведнъж изтрещя гръм и светкавица раздра небето на две. Без да размисли, Сабин скочи от леглото и се втурна към единствения, към когото можеше да се обърне за помощ — Гарет. Тя нахлу в спалнята му и видя, че той седи на стола и преглежда някакви документи.

Щом видя израза на лицето й, Гарет веднага се изправи.

— Сабин?

— Аз… бурята… аз…

Той протегна ръце и тя се хвърли в обятията му. Той я обгърна с ръце в нежна прегръдка — защита срещу всичко, което би могло да й навреди.

Усети треперенето й и уплахата й.

— Лош сън ли си имала?

Тя само кимна.

— Не бих допуснал нищо, реално или въображаемо, да те нарани.

Тя отпусна глава на гърдите му и почувствала равномерния пулс на сърцето му се поуспокои. Вдигна глава и го погледна право в очите.

— Малко ме е срам. Беше… почувствах се като през онази нощ в Уудбридж.

Той я вдигна, понесе я към леглото си, внимателно я настани там и я зави. Приседна на крайчеца му и задържа ръката й в своите.

— Няма защо да се срамуваш, Сабин. Имаш смелост колкото десетина мъже, взети заедно — каза той и побутна леко една къдрица, закрила окото й. — Радвам се, че си пожелала да дойдеш при мен.

Тя с мъка преглътна, пое си дълбоко дъх — за него беше явно, че все още не се е освободила от преживяния ужас.

— Искаш ли да спиш при мен? — попита я той.

Тя кимна.

Той дръпна завесите, за да закрие гледката, после изгаси свещите, легна при нея и я взе в прегръдките си.

— Искаш ли да поговорим за онази нощ? Никога не сме говорили за това, нали?

— Често ми се присънва. Все едно преживявам отново онзи ужас.

Той я притисна към себе си.

— Прекарала си нощта в буйните води на реката, кракът ти е бил счупен, но си успяла да опазиш брат си от потъване. Не познавам по-смела жена от теб, Сабин.

Неговата похвала като че я стопли.

— Не бях смела — бях изплашена.

Гарет докосна с устни мястото под ухото, където се долавяше пулсът й.

— Ти също така не избяга и от мен, макар да ме смяташе за отговорен за трагедията.

— Аз… вече зная истината. Понякога обаче отново ме обзема страх, Гарет, знаейки, че някъде ме дебне непознат враг.

Той вложи много предпазливост в следващите си думи.

— Какво имаш предвид — какъв враг?

— Жената, която и да е тя, която е искала да съм мъртва. Опитах се да си кажа, че е била плод на замъгленото съзнание на Тея.

Прегръдката му стана още по-силна.

— Не мисли за това сега.

Той се опитваше да не се поддава на съблазънта да я има тази нощ. Сабин се нуждаеше от разбиране, а не от необуздана страст.

— Нека поговорим за нещо хубаво, Сабин.

Тя обърна лице към неговото и макар да беше тъмно, съзря очертанията му. Да му кажеше ли какво я вълнуваше от раждането на децата? Нямаше да има по-добър миг от сега, когато той се беше показал толкова мил и разбиращ?

— Гарет, бих искала децата ни да бъдат кръстени от отец Сантини колкото е възможно по-скоро.

Тя усети как той се стяга.

— Децата ми няма да станат католици, Сабин. Разликата в религиите ни чертае нова пропаст между нас, нали? Но сега става дума за нашите деца.

Трябваше да го накара да разбере колко дълбоко вярва в тайнството на кръщенето.

— Умолявам те, Гарет, позволи ми да ги покръстя и повече никога не ще те безпокоя по религиозни въпроси. Няма да намеря покой от страх, че душите на децата ми могат да бъдат загубени за вярата. Позволи ми само това, нищо друго не ще искам от теб?

— Твърде много искаш, Сабин.

От устата й напираха да се отронят думи, изпълнени с отчаяна молба, въпреки че се опитваше да говори спокойно.

— Не можеш ли да предположиш какво изпитвам, Гарет?

Разбира се, че можеше. Пред очите му беше тя — коленичила в онази църква в Париж. В деня, когато я беше наблюдавал, без тя да го забележи, ставайки свидетел на благочестивата й набожност. Затова реши да отстъпи.

— Ще позволя кръщене само ако церемонията се извърши в замъка Улфтън.

Сабин едва повярва на ушите си, че той се съгласи толкова лесно.

— Ще изпратя вест още утре на отец Сантини. Благодаря ти, Гарет.

Той я погали по ръката.

— Да можех така лесно да задоволявам всичките ти искания, Сабин. Моля те добре да запомниш — давам съгласието си за това кръщене. Няма да допусна католически свещеник за по-дълго в Улфтън.

Сабин съзнаваше колко трудно му беше на Гарет да позволи подобна церемония, затова реши засега повече да не го притиска.

— Ще стане, както пожелаеш.

И от благодарност го целуна по бузата, после притисна лице в неговото.

Той си пое дълбоко дъх, след като я почувства толкова близо до себе си.

— Сабин, сложих те да легнеш на моето легло, само за да те накарам да се успокоиш, но ако продължаваме така, ще ми се прииска не само да те успокоя — предупреди я той.

Тя се притисна с цяло тяло към него. Той почти допря устни до нейните.

— Опитваш се да ме съблазниш или само ме измъчваш?

Той я обгърна по-здраво и силно я притисна към себе си — тя усети трепета на тялото му.

— Да не искаш да ми кажеш, че ме желаеш? — попита я той и прокара пръсти през косата й, докато с лек натиск приближаваше главата й към своята.

— Да — пошепна тя и му поднесе устните си.

— Аз те желая, ти ме желаеш — какво има зад това, сега не бих се осмелил да попитам.

От устните на Сабин се отрони само стон, когато той легна върху нея, разтвори краката й и повдигайки се, след това влезе в нея — тя усети как топлината му преля в нея.

Устните му погалиха нейните, докато тялото му увличаше нейното в люлеещ ритъм. Той прошепна няколко пъти името й, след това устните му отново потърсиха нейните и последва дълга, оставяща и двамата без дъх целувка. Тя усети, че той е твърде сдържан — вероятно се страхуваше да не я нарани.

— Гарет, аз съм напълно възстановена след раждането.

Той си пое дъх, после проникна в нея по-дълбоко и бедрата му се задвижиха в ритъм, увличащ я да му отговаря със същото темпо. Телата им се намираха в перфектна хармония, тя съзнаваше, че това, което се случваше с тях, е повече от гола страст и копнеж на телата им — това беше любов — нужда от притежание и тотално подчинение.

Гарет не съзнаваше с какво име я нарича.

— Госпожице Пламък, сега аз напълно те притежавам — така, както ти ме притежаваше в Париж. Най-накрая си изцяло моя.

Ръцете й се плъзнаха по гърба му. Тя не осъзна, че му отговори на френски:

— Да — каза тя и го погледна право в очите. — Да, твоя съм.

Възбудата владееше телата им, носени на вълните на страстта те се издигаха до висоти, достигани от малцина. Движеха се едновременно, дишаха едновременно и най-накрая постигнаха най-висшата наслада едновременно.

Той я задържа в прегръдките си, докато пулсът на сърцето му се успокои.

— Никога повече няма да спим разделени — прошепна той.

— Никога.

Той лекичко отметна полепилата се по лицето й коса и я целуна в ъгълчето на устните й.

— Ти си моя.

— Твоя съм.

Нямаше нужда от повече думи.

Гарет я притисна и нежно я залюля, докато не бе надвита от съня. Още дълго след това той я държа в прегръдките си, оставайки изумен колко лесно се беше предала в негова власт. Между тях все още съществуваше напрежение, но тази вечер тя сама бе пожелала да дойде в леглото му.

Устните му лекичко докоснаха челото й.

— Повече няма да сънуваш кошмари. Няма да допусна това да ти се случи.

Тя въздъхна в съня си и се притисна към него.

Гарет не присъства на кръщенето, но Сабин не се разочарова, защото беше уверена, че точно така ще постъпи. Малката Риан се разплака, когато отец Сантини я поля с вода, а на Тейн церемонията като че изобщо не му направи впечатление. Сабин усети облекчение — сякаш беше отхвърлила извънредно голяма тежест от плещите си. Душите на децата й вече не бяха в опасност. И всичко това дължеше на любезността на Гарет — сърцето й се изпълни с благодарност към нето.

Животът на Сабин потече в обичайното русло на домакиня, майка и съпруга. Гарет отсъстваше през по-голямата част от деня. Тя от своя страна сега се чувстваше по-уверена и пое задълженията си на господарка на замъка Улфтън. Беше много благодарна на майка си, че навремето я беше научила как се поддържа едно такова голямо домакинство. Когато се колебаеше как да постъпи, тя просто стриктно следваше съветите на майка си.

А нощем Гарет я вземаше в прегръдките си и тя с охота се отзоваваше на милувките му. Но след като задоволяха страстта си, настъпваше мълчание — тя го усещаше като стена помежду им. Напрежението се трупаше, а изглежда и двамата се чувстваха все по-неловко и все по-неспокойни заради това. Нещо скоро трябваше да се случи — и Гарет, и Сабин осъзнаваха, че дълго не ще могат да продължават по този начин.

Утрините си Сабин запълваше със задълженията по поддържане на домакинството, инспектираше кухните, подготвяше менюто за цяла седмица напред. Следобед винаги беше при децата.

Времето се беше задържало много приятно, макар пролетта все още да не беше отстъпила на лятото. Сабин седеше на пода в детската, държейки Тейн в скута си. Той й се усмихваше и гукаше и се опитваше да я дръпне за косата. А когато тя запя на френски — песничка, която майка й, й беше пяла — той закрещя от удоволствие.

Гарет застана на вратата като ням свидетел на тази семейна сцена. Сабин се оказа нещо повече, отколкото беше очаквал, че би могла да бъде една съпруга. Под нейното вещо ръководство всичко в неговия дом вървеше отлично, а тя намираше и достатъчно време за децата.

Той пристъпи напред и пое Тейн от нея.

— С всеки изминал ден става все по-голям — каза той, после кимна към Риан. — Надявам се дъщеря ни един ден да смае сина ни така, както майка им смая баща им.

Изпълненият със спокойствие поглед на Сабин срещна неговия.

— Мисля, че грешиш. Нашият син притежава завиден дух, освен това е почти толкова търпелив, колкото и баща му — позволява на сестра си да се радва на по-голямо внимание, отколкото той.

Гарет я изгледа с почуда.

— Да не би да ми правиш комплимент?

— Възхищавам се от твоята толерантност. Разбира се, има мигове, когато търпението ти е на изчерпване, но пък всеки, който би се опитал да те извади от равновесие би бил глупак.

Той се разсмя.

— Ти много пъти си ме карала да достигам тази граница, Сабин.

Тя реши да промени темата.

— Различаваш ли децата лесно — те много си приличат.

— Разбира се. Косата на Тейн е доста по-тъмна от косата на Риан и малко по-дълга. Вероятно на много хора те биха се сторили напълно еднакви, но аз виждам разлика в чертите им.

Сабин бе изненадана от вниманието му към децата.

— Моля да ме извиниш — изрече тя и се запъти към вратата. — Ще сляза долу да нагледам вечерята. Не те очаквах толкова рано.

— Имам изненада за теб — отвърна Гарет и сложи Тейн в люлката му.

— Така ли?

Докато говореше, той внимателно наблюдаваше каква ще бъде реакцията й.

— Днес пристигна куриер с вест от крал Чарлз. Той и кралица Хенриета ни идват на посещение след една седмица.

Отначало Сабин не успя да продума нищо — само втренчено го гледаше.

— Техни величества идват?

— Да. Истински щастливци сме, че ще имаме време да се подготвим. Кралят рядко праща предизвестие за пристигането си. Ще можеш ли да се справиш?

Сабин вече беше започнала да съставя наум менюто.

— С каква свита ще пристигнат и колко време ще останат?

— Ще бъдат около седемдесет души — свита и прислуга. В посланието пише, че възнамеряват да останат два дни в замъка ни. Как смяташ, ще можеш ли да поемеш ролята на домакиня на гостуване от такъв мащаб?

— Да, разбира се — отговори тя, макар да не се чувстваше толкова сигурен, колкото човек може да си помисли, съдейки по тона й. — Майка ми ме е научила какво да правя в подобна ситуация. Няма защо да се притесняваш, Гарет.

— Зная — призна той и погледът на тъмните му очи като че я погали по лицето. — Ти притежаваш огромни и разностранни способности.

10

Сабин беше заета от сутрин до вечер. Най-напред се зае с кралските покои, в които вече бяха пребивавали трима английски крале. Мебелите бяха поправени, почистени и полирани. В раклите тя откри завивки с извезан кралския герб. Те бяха изпрани и после без нито една гънка опънати по леглата. Стотици венчелистчета от благоуханни цветя бяха натопени в масло от джоджен, разпределени на купчинки и зашити в малки торбички от платно, а после скрити умело в най-различни ъгълчета на стаите, за да разпръскват приятна миризма.

Всичко блестеше от чистота, стаите бяха готови за гостите. Сабин следеше и за подготовката на голямата зала за приеми. Договори с главния ловец организирането на лов и за дамите, като знаеше, че Гарет ще се заеме с организирането на лова за мъжете.

Няколко жени от селото дойдоха да помогнат в кухнята. Донесени бяха много зеленчуци и плодове, беше осигурена риба и дивеч, огромно количество зърно беше смляно и от него се опекоха десетки самунчета хляб, не по-малко от стотина пити сирена бяха приготвени, избито беше невероятно количество масло, бира, вино и бъчви с бренди бяха струпани в кухненския килер, говеда и телета бяха заклани и нарязаното месо се печеше, а в огромните котли се готвеха задушени ястия, докато в същото време прислугата подготвяше плънката за петли и пъдпъдъци, които също предстояха да бъдат изпечени.

Сабин беше взела готварската книга на майка си и нареди на готвачката да приготви за десерт плодови пити със сладки подправки и ядки и покрити с крем по стара френска рецепта.

Утре кралят и кралицата и целият им антураж щяха да пристигнат и Сабин беше уверила Гарет, че всичко е готово — да не би да беше забравила нещо? Тя отново си припомни всичко научено от майка й. Не можа да се сети за нещо, останало неоправено и неосигурено.

Изтощена пое по стълбите към детската — не беше виждала сина си и дъщеря си цял ден. Тейн вече спеше, но Риан риташе с крачета и гукаше. Сабин взе детето на ръце и приседна на стола до прозореца. Бебето притихна у нея, притвори очи и заспа. Сабин усети, че и нейните очи се затварят и скоро и тя се унесе в дрямка.

Когато се събуди, видя Гарет до себе си. Той пое Риан от нея, отнесе я в люлката й, после взе Сабин на ръце и я понесе по коридора.

— В резултат на твоето усърдие целият замък светна, скъпа господарке на дома ми. Сега се нуждаеш от почивка.

След като я внесе в спалнята си, той сръчно я разсъблече и нахлузи нощницата й. После я настани на леглото и се излегна до нея, вземайки я отново в нежната си прегръдка. Тя облегна глава на рамото му и почти веднага заспа. Нощем вече не я преследваха кошмари.

Сабин много внимателно беше подбрала тоалета, в който да посрещне краля и кралицата. С помощта на Изабел тя стъкми тъмнозелена копринена рокля със силно набрана бяла долна фуста. Косата й беше прибрана и прихваната с яркозелени шноли.

Оглушителен шум се разнесе, щом кралят и неговата свита преминаха по дървения мост и влязоха в замъка.

Госпожа Норт се втурна с все сила по стълбите към покоите на Сабин и преди да почука на вратата се спря за миг, за да си поеме дъх.

— Ваша светлост — извика тя, очите й блестяха, — негово величество пристигна!

Сабин бързешком излезе от стаята и се завтече по стълбите надолу и се присъедини към Гарет — той вече беше застанал на стълбищната площадка пред входната врата.

Погледите им се срещнаха и той й се усмихна.

— Не се притеснявай толкова, негово величество ще бъде още по-притеснен, когато те види.

Сабин едва ли чу думите на Гарет, защото кралят вече се беше появил. Изглеждаше по-възрастен, отколкото тя си го спомняше. Бяха й известни проблемите му с парламента и въстанието на шотландците, освен това много от лордовете в самата Англия се бунтуваха против него. Изглеждаше доста изтощен и сърцето й се изпълни с жал към него.

— Ваше величество — каза Гарет, слизайки по стъпалата, за да приближи краля. — Поласкани сме от честта да ви посрещнем в своя дом.

Кралят се засмя от все сърце.

— Много време измина, откакто не съм бил в замъка Улфтън. Докато яздехме през гората, видях доста дивеч.

— Да, сир, мекото време е много подходящо за лов. Надявам се да не останете разочарован.

— Господи, кое е това прекрасно същество? — попита кралят и изкачи няколко стъпала, приближавайки се към Сабин.

— Сир — каза Гарет, — вероятно си спомняте съпругата ми, Сабин.

Очите на краля блеснаха от удивление.

— Това ли е момиченцето, което видях на Хейуъртското бърдо? — попита той и стисна по-здраво ръката й, отколкото беше направил в онзи паметен ден. — Истинска красавица.

Доволният поглед, който той хвърли на Гарет, подсказа на Гарет, че трябва да се чувства извънредно благодарен на краля, че му е избрал такава очарователна съпруга.

Сабин направи реверанс.

— Добре дошли в замъка Улфтън, ваше величество.

— Благодаря, благодаря — отвърна той и се извърна към дамата, която току-що слизаше от коня си. — Ваша светлост, имам честта да ви представя на кралицата.

Кралица Хенриета беше дребна миловидна жена с тъмна коса и тъмни очи. В усмивката й се четеше искреност и тя поднесе ръка на Гарет, а след това се извърна към Сабин.

— Радваме се на срещата с вас — усмихна се тя на Сабин.

Сабин направи реверанс и заговори на френски.

— Вие сте добре дошла в нашия дом, ваше величество.

— О, вие говорите родния ми език отлично, ваша светлост. Почти ме накарахте да повярвам, че може да сте французойка.

— Майка ми беше французойка, ваше величество. Мисля, че ваше величество ще си припомни леля ми, която, преди да се омъжи се е казвала Маргрета дьо Шаваняк.

Кралицата беше очарована.

— Разбира се, Маргрета ми е много скъпа приятелка. В последното си писмо споменава и за вас. Надявам се всички ваши грижи да са намерили щастливото си разрешение.

— Точно така стана, ваше величество, позволете ми да изразя благодарността си, че проявихте такава загриженост.

— Трябва да насърчите леля си да посети Англия. На мен тя особено ми липсва — сподели кралицата и с жест, който подсказваше, че Сабин й се е понравила, я улови под ръка. — Много отдавна искам да разгледам замъка Улфтън. Бихте ли ми го показала?

— С най-голямо удоволствие, ваше величество.

На празничната трапеза съдовете бяха от чисто злато. Когато всички се настаниха, зад всеки стол застана по един слуга и поднесе на всеки гост купичка с вода, от която се носеха благоухания, и кърпа за бърсане. Прислугата сервираше ястие след ястие и всичко беше много апетитно.

Сабин седеше отдясно на краля, а Гарет — отляво на кралицата.

— Съпругата ви е очарователна, Гарет — отбеляза кралицата. — Възхитена съм от нея. Не е ли чудо, че ви дари с близнаци? Достойни сте за завист.

— Наистина, вашето величество.

Сервираха десерта. Още след първата хапка кралица Хенриета плесна с ръце и извика:

— Прекрасно! Не съм опитвала плодова пита от детството си. Гарет, вашата съпруга е изключителна.

Гарет наклони глава и потърси с поглед Сабин — тя изглежда изцяло беше завладяла вниманието на краля с духовитостта си. Гордост изпълни гърдите му — Сабин тази вечер изнасяше представление пред най-критичната възможна публика и така лесно й се беше отдало да очарова всички.

Празничната вечеря приключи и кралят настоя мъжете да не се отделят от жените. Така че всички заедно преминаха в големия салон, а там ги очакваше ново представление, изнесено от двама жонгльори и един фокусник. В златни подноси им бяха сервирани най-различни сладкиши, а в кристални чаши — специално десертно вино, приготвено според една от рецептите на майката на Сабин. Всички се надпреварваха да хвалят домакинята, но без съмнение най-шумно изразяваше възторга си кралят.

Когато кралската двойка реши да се оттегли, кралят улови Сабин за ръка.

— Вие сте изключителна домакиня, мадам. Рядко съм се забавлявал толкова добре.

Кралицата целуна Сабин по бузата и се усмихна на съпруга й.

— Великолепно беше. Сякаш бях отново във Франция, макар и за кратко.

Беше много късно и в замъка беше тихо, явно всички вече спяха. Сабин за последен път слезе в кухнята, за да се увери, че всичко за утрешния ден е готово.

Изтощена пое по стълбите нагоре и тръгна по коридора с намерение да надникне в детската стая — в този миг Гарет излезе оттам и затвори вратата зад себе си.

— Децата вече са заспали и ти също трябва да си легнеш — настоя той, подхвана я през кръста и я поведе към спалнята. — Накара ме да се почувствам горд, Сабин. Накара ме и да се възхитя от теб. С всичко ли можеш да се справиш.

Той отвори вратата, водеща към спалнята, първо влезе Сабин, след това и той. Беше изпитала радост от думите му.

— Ако съм пожънала успех тази вечер, то заслугата е на майка ми. Направих само това, което тя ме беше научила.

Тъй като отдавна беше отпратила Изабел да си легне, тя сама махна шнолите и косата й се разпиля по раменете й.

— Спи ми се.

Гарет застана зад нея и постави ръце на раменете й.

— Тази вечер кралят спечели доверието на много хора, а и не пропусна сам да се похвали, че именно негова е заслугата, че ни е събрал заедно.

— Негово величество наистина има за какво да се чувства отговорен.

Гарет отдръпна ръце.

— Да, така е.

Сабин се прозя, след това извинително го погледна.

— Утре за лова съм се разпоредила на всички дами да бъдат раздадени лъкове и стрели — кралицата днес каза, че направо се е пристрастила към лова с това оръжие.

Тя се настани в леглото и Гарет я зави. Преди да успее да се разсъблече и да се настани до нея, тя вече спеше.

Сабин беше облякла виненочервен ловен костюм с подходяща широкопола шапка. Тя се усмихна на кралицата, която изглеждаше прекрасно в синия си костюм, обточен със сребрист ширит.

— Ако знаех, че толкова ще се харесаме една друга, Сабин, щях да настоя да прекараме повече време в замъка Улфтън. Вие сте чудесна компаньонка — каза кралицата.

Сабин смушка коня си, карайки го да върви наравно с коня на кралицата, докато останалите дами чинно ги следваха.

— Надявам се често да ни посещавате, ваше величество.

Кралицата удари с камшик задницата на коня си и той се понесе по-бързо напред, Сабин я последва.

— Ще ви посетим отново.

Известно време яздеха мълчаливо, после кралицата накара коня си да спре.

— Виждам съпрузите ни, ето там, да отидем ли при тях?

— Ако желаете — отговори Сабин.

Докато се приближаваха до краля и свитата му, кралицата изведнъж дръпна поводите на коня си — това го накара да спре — и на лицето й се изписа изненада.

— Но коя е тази? — попита тя, сочейки с дръжката на камшика си към хълма зад реката. — Тази жена не е от моята свита. Да не е някоя от вашата прислуга?

— Не виждам никого, ваше величество — каза Сабин.

— Ето я там, точно под върха — една жена с опънат лък.

— Сега я виждам, но не мога да я разпозная от толкова далече, ваше величество.

В същия миг Сабин изписка, защото видя, че жената отпуска лъка и от него полетя стрела. Отначало мислеше, че целта е кралят, но след секунда видя, че Гарет се наклони и падна от коня.

Сабин не си спомняше как прекоси поляната или как слезе от коня си. Тя изтича при Гарет и се отпусна до него. По жакета му беше избила кръв и тя изпъшка — боеше се да не би стрелата да го е улучила в сърцето.

Тя положи скута си под главата му и го погали по бузата — около тях се беше възцарил хаос. Няколко мъже се бяха втурнали след жената, другите се бяха струпали около Сабин и лежащия й съпруг.

— Любов моя, любов моя! — извика Сабин, щом видя, че Гарет отвори очи. — Не умирай. Толкова те обичам.

— Ваша светлост — каза кралят, слагайки ръка на рамото й. — Предлагам възможно най-бързо да го отнесем в замъка.

Тя сведе глава и целуна Гарет по устните, дрехата й се изцапа с кръв.

— Не се страхувай, любов моя, няма да позволя да ти се случи нищо лошо — прошепна му тя.

Гарет се опита да каже нещо, но думите бягаха от устата му. В очите му имаше толкова болка, когато погледна Сабин. Той протегна ръка, но тя падна като отсечена — изглеждаше сякаш е изгубил съзнание.

— Моля ви — извика отчаяна Сабин, гледайки умоляващо краля. — Помогнете на съпруга ми.

Няколко мъже се наведоха, вдигнаха Гарет и го положиха на здравите рамене на капитан Баркли.

— Внимателно го носете и не вървете много бързо — изрече със заповеднически тон кралят.

Кралицата доведе коня на Сабин, а самият крал я настани в седлото.

— Той ще се оправи, Сабин — утеши я кралицата, стискайки лекичко ръката й.

Сабин беше все още като замаяна от случилото се и съобразяваше бавно.

— Трябва да повикам Изабел — каза тя и хвърли поглед към Гарет. — Тя ще знае какво да направи.

Сабин смушка коня си и с все сила потегли към замъка.

Явно слухът за случилото се беше разнесъл бързо, защото Изабел вече я чакаше на стълбите пред входната врата.

— Тежко ли е ранен негова светлост? — попита тя.

— Да — отговори Сабин и скочи от коня. — Трябва да му помогнеш, Изабел!

В този миг пристигнаха и останалите. Изабел се втурна към Гарет и нареди веднага да бъде отнесен в кухнята.

Сабин се завтече първа натам, нареждайки на прислугата да излезе. Изпълнена със страх тя наблюдава как двама мъже внесоха Гарет и го сложиха да легне на хълбок на голямата кухненска маса.

— Някой трябва да ми донесе кошницата от моята стая — обяви Изабел и погледна към Сабин. — Тъй като вие знаете къде е тя, моля ви да отидете и да я вземете.

Сабин излезе тичешком от кухнята — знаеше, че Изабел ще стори всичко, за да спаси Гарет.

Изабел огледа мъжете, струпали се около масата.

— Ето ми я кошницата. Просто исках нейна светлост да не види какво ще направя — обясни Изабел, след това посочи капитан Баркли и още един от мъжете. — Вие двамата останете, всички други да излязат.

— Сега — започна тя обясненията си, след като останаха само тримата и Гарет. — Искам от вас двамата здраво да държите негова светлост, докато измъквам стрелата. Цяло щастие е, че той е в безсъзнание.

Тя сръчно отчупи стърчащата долна част на стрелата, после взе един остър нож и разкъса дрехите на Гарет.

— Дръжте го здраво, със сигурност много ще го заболи.

Докато Изабел избутваше острието на стрелата извън тялото му, Гарет няколко пъти простена. От раната започна да струи кръв, но острието беше извадено.

— Кръвта му не е замърсена — каза Изабел, после стри между пръстите си няколко стръка жълтеникави корени и наложи раната с тях. — Много кръв е загубил, но корените ще я спрат.

С помощта на мъжете Изабел превърза Гарет с ленено платно.

— Раната е чиста и за щастие е улучила негова светлост в рамото. Малко по-надолу обаче и щеше да прободе сърцето му. Негова светлост ще се оправи, макар няколко седмици трябва да пази леглото.

Изабел се извърна към капитан Баркли.

— А сега отнесете негова светлост в стаята му — нареди тя, после изгледа другия мъж. — Проявихте голяма смелост и изпълнихте точно заръките ми. Как ви наричат? — попита тя.

— Чарлз Стюарт, мадам, на вашите услуги — отговори той и подхвана Гарет за краката, докато капитан Баркли го полагаше внимателно на раменете си.

Изабел се смая. Беше виждала краля само веднъж и то от голямо разстояние и не го беше познала.

— Моля да простите моята дързост, ваше величество.

— Не се притеснявайте, мадам. Не съм бил често свидетел на такова лечителско майсторство. Бихте ли искали да се поставите в моя услуга?

Тя поклати глава и на устните й се появи лека усмивка.

— Поласкана съм, ваше величество, но моето място е до нейна светлост.

Сабин се втурна, но стълбите надолу и остана смаяна, когато видя кралят да помага на капитан Баркли да отнесе Гарет в спалнята.

— Изабел, как е той?

— Няма за какво да се притесняваш. Ще оздравее.

— Да не би да казваш това само защото не искаш да се тревожа предварително?

— Винаги съм ви казвала истината, ваша светлост.

Сабин се втурна нагоре, за да отвори вратата, водеща към спалнята. След като капитан Баркли и кралят положиха Гарет на леглото, тя коленичи до него и го улови за ръката.

— Ще остана при него — каза тя.

— Не мислете за нищо друго, освен за съпруга си — посъветва я кралят. — Аз ще поема ролята на домакин, а кралицата ще бъде отлична домакиня.

Очите на Сабин се изпълниха със сълзи на благодарност.

— Безкрайно съм признателна за вашата любезност, ваше величество.

Тя даже и не забеляза кога всички се оттеглиха, тъй като цялото й внимание бе насочено към съпруга й. Очите на Гарет бяха все така притворени, а лицето му беше неимоверно бледо. Тя го погали по меката коса и го целуна по устните. Сега той изцяло й принадлежеше.

— Обичам те — прошепна тя. — Обикнах те в деня, когато дойде на погребението на майка ми, обичах те и в Париж. Не мислех, че е възможно, но сега те обичам даже повече.

Макар болката да замъгляваше съзнанието му, думите й достигнаха до Гарет.

— Винаги ще съжалявам за това, което ти сторих в Париж. Ще видиш, че когато оздравееш, ще бъда най-милата, най-внимателната и най-любещата съпруга.

Той не отвори очи, само усети целувката на меките й топли устни. Лежеше, без да помръдне, а сърцето му се беше преизпълнило с радост заради признанията на Сабин.

11

Облечена в черен костюм за езда и с широкопола шапка с червени пера Сабин позволи на коняря да й помогне да се качи на коня.

— Една кратка разходка ще ви се отрази добре, ваша светлост — каза й той. — Желаете ли да ви придружа? Скоро ще има буря.

Тя вдигна поглед към тъмните облаци, идващи откъм изток — все още бяха достатъчно далеч.

— Не, благодаря ви. Ще се върна за обяд.

Той докосна с пръсти шапката си.

— Добре, ваша светлост.

Сабин изкачи хълма, след това препусна през поляната. Известно време поддържа бързия ритъм, после дръпна поводите — конят забави крачка и премина в лек галоп. Съзирайки голямото езеро пред себе си, тя се насочи натам. Беше любопитна да го обходи, откакто за първи път го беше видяла през прозореца на спалнята.

Съзря миниатюрна беседка и си помисли колко непривична изглеждаше тя тук в тази местност.

Докато наблюдаваше ято косове да прелитат над нея, в мислите си отново се върна към Гарет. Той не беше останал в леглото и три дни, а настоя да замине за Лондон. Изобщо не обърна внимание на предупрежденията на Сабин, че при такова дълго пътуване раната му би могла да се отвори. Нямаше го от една седмица и без него не изпитваше истинска радост. Най-добре се беше чувствала, когато трябваше да се грижи за него.

Сабин отново вдигна поглед към потъмнялото небе и осъзна, че бурята всеки миг ще се разрази. Нямаше да успее да се прибере в замъка, преди да завали. Вятърът обърна периферията на шапката й и тя вдигна ръка, за да я задържи.

Дочу звук на препускащ кон и видя Гарет да препуска в посока към беседката. Мълчаливо наблюдава как той слезе от коня и се насочва към нея.

— Не видя ли, че се задава буря, Сабин?

Тя се усмихна.

— Видях. Няма да се изпаря като дъждовен облак, обаче. И друг път ме е валяло.

В отговор той също й се усмихна.

— Винаги войнствено настроена.

— Винаги. Не бих искала да ме възприемаш като една обикновена покорна жена.

Той поклати глава и се засмя.

— Обикновена жена — ти, моя мила женичке? Едва ли? Не съм предполагал каква лудетина можеш да бъдеш. Още от деня, в който се оженихме, винаги съм вярвал, че животът ми с теб ще бъде голямо изпитание за мен.

— Така ли те карам да се чувстваш!

Той кимна с престорено сериозно изражение на лицето.

Тя се засмя и смехът й му прозвуча като музика.

— Би трябвало да заповядате да ме затворят в една от кулите, ваша светлост, и да хвърлите ключа. Или да ме качите на кораб, заминаващ за Франция.

Той отново се престори на много сериозен.

— Отдавна съм взел решение да направя нещо подобно, но децата ми се нуждаят от майка.

— Значи се намираме в безизходно положение.

— По всичко изглежда, че е така.

Неочаквано се изсипа дъжд. Валеше като из ведро, набраздявайки водата в езерото и причинявайки образуването на вълни, които заляха бреговете.

Гарет свали Сабин от коня й и носейки я на ръце, се втурна към беседката. След като се подслониха под нея, Сабин очакваше Гарет да я пусне, но вместо това той я задържа и я загледа право в очите.

— Ти си най-пленителната жена, която някога съм срещал, Сабин.

Тя вдигна очи и погледите им се срещнаха. Сабин за миг като че онемя.

— Пусни ме. Сигурна съм, че раната още те боли.

— Изобщо не ме боли — отвърна й той, а очите му блестяха както никога досега. — Ти се грижи много добре за мен, а Изабел е изкусен лекар.

— Така е. Тя излекува накуцването ми.

— Тя е това, което наричат в приказките фея — лечителка.

Дъждът зачука по покрива на беседката, разнесоха се гръмотевици, но Сабин повече не се страхуваше от бурите. Гарет беше я избавил от страховете й.

Той най-накрая я пусна и тя стъпи на пода.

— Ще се наложи доста време да останем тук, Сабин. Не се знае колко дълго ще продължи бурята.

— Как ти се стори Лондон?

— Мрачен и скучен. Единственото изключение е, че се видях с Ричард. Пристига тук след две седмици и ще остане няколко месеца с нас. Каза да ти предам, че семейство Дьо Баяр ще дойдат през юли.

— Много ми липсват приятелите. Нали нямаш нищо против, че ще дойдат?

— Бих подслонил всеки, който се е отнесъл добре с теб тогава, когато си се нуждаела от приятелска ръка.

Тя вдигна очи и откри, че той я наблюдава.

— С какво друго се занимава в Лондон?

— Имах аудиенция при краля и кралицата — надпреварваха се да те хвалят пред мен — каза той, улавяйки я за раменете и карайки я да се извърне с цяло тяло към него. — Сабин, успя ли да си спомниш коя беше дамата, която ме рани?

Тя смръщи вежди.

— Много мислих и стигнах до заключението, че тази дама не беше тръгнала на лов. Единствената й цел си бил ти.

— Тази дама е била Евгения Мередит. Откакто разбрах, че именно тя е заповядала да те убият, си мислех, че отново ще се опита да изпълни намерението си. Този път обаче е искала да убие мен.

— Затова ли никога не ме оставяше сама?

— Да.

Сабин потрепери при мисълта, че е могла и да успее — стрелата се беше забила близо до сърцето на Гарет.

— Защо го е направила?

— От лудост.

— Ти някога си я обичал.

— Не, Сабин, никога. Повярвай ми.

— Вярвам ти, Гарет. Как ще постъпят с лейди Мередит сега?

Гарет я улови за брадичката и погледите им се срещнаха.

— Не трябва да се страхуваш повече от нея. Тя е мъртва, хвърлена от коня си, докато се е опитвала да избяга от кралските преследвачи.

Сабин извърна поглед, но той я принуди да го погледне в очите.

— Сабин, лейди Мередит е била жената, помогнала на братовчед ми Кортланд за нападението над Уудбридж.

— Подозирах това, но не исках да ти го казвам. Подобаващ край за злодей като нея — отвърна Сабин без никаква симпатия към жената, станала причина за смъртта на баща й и раняването на Гарет.

Тя отиде до другия край на беседката и се извърна към него.

— Гарет, за толкова много неща съм искала да разговарям с теб, но досега не съм имала куража да го сторя.

Той я изгледа със съмнение.

— Никога не съм смятал, че би могъл да ти липсва кураж.

— Не мога да си простя за това, което ти причиних в Париж.

Гарет направи две големи крачки и се изправи пред нея.

— Имаш предвид, когато нарочно ме накара да се влюбя в теб?

— Да — промълви тя, свеждайки глава — не смееше да срещне изпитателния му поглед. — И че те накарах да страдаш и да се унижиш.

Той се опитваше да прикрие усмивката си.

— Направи всичко това и много повече от това, Сабин. Има един въпрос, който изгаря душата ми — бих искал да чуя отговора ти, гледайки те право в очите. Обичаш ли ме?

Тя беше като онемяла.

Гарет се засмя и я привлече към себе си.

— Не би трябвало повече да те измъчвам, Сабин. Зная, че ме обичаш и моля те не го крий.

Тя облегна глава на рамото му.

— Как би могъл да не знаеш?

— Особено след като ти самата го призна пред мен.

Тя вдигна глава и впи очи в неговите.

— Кога?

Той допря буза до нейната.

— След като ме раниха и ти си мислеше, че съм в безсъзнание. Много ми се искаше да те целуна, но почувствах, че ще бъде още по-хубаво само да те послушам как казваш колко много ме обичаш.

Нямаше нужда Сабин повече да крие чувствата си заради фалшивата гордост.

— Обичам те — предполагам, че винаги съм те обичала.

Той бръкна в джоба си и извади оттам пръстена, който й беше дал в деня на сватбата им.

— Би ли го носила, като знаеш, че този път ти е даден от любов, а не по задължение?

Тя само кимна, беше твърде развълнувана, за да говори, докато той слагаше на пръста й пръстена с рубина и гравирания фамилен герб. Гарет поклати глава.

— О, Сабин, какъв път трябваше да изминем, за да намерим щастието, докато то през цялото това време е било край нас, двамата, събрани заедно по волята на краля.

Тя облегна глава на гърдите му и го целуна.

— А сега какво ще правим?

— Много е просто — аз те обичам и ти ме обичаш — не е ли достатъчно за начало?

Тя притвори очи, усещайки ръцете му да я прегръщат.

— Да, да.

— Можех ли да подозирам, че когато се влюбих в госпожица Пламък, всъщност съм се влюбил в собствената си съпруга?

Тя се изправи на пръсти и го целуна по устните.

— Нали няма да кажеш на никого за миналото ми?

В очите му затанцуваха весели пламъчета, когато разбра колко несигурна се чувства тя.

— Не, няма да ни бъде лесно да признаем, че херцогиня Балмро всъщност е известната госпожица Пламък.

Той опря буза до нейната.

— Разбира се, ще има и такива, които биха отбелязали невероятната ти прилика с актрисата.

— Да — изрече тя през смях, — аз най-вероятно ще се престоря на изненадана, а ти ще настояваш да ми бъдат поднесени извинения затова, че са си позволили подобно сравнение и в качеството си на мой съпруг можеш даже да ги призовеш на дуел.

Гарет лекичко се засмя.

— Няма да го направя. Ти си най-добрата фехтовачка.

Те и двамата се засмяха, после изведнъж притихнаха.

— За мен ти си много жени в една. Ти си прекрасната малка Сабин, вълнуващата госпожица Пламък и моята херцогиня, която успя да превземе и сърцето на краля. Но преди всичко ти си моята съпруга и майка на децата ми.

Дъждът чукаше по покрива, светкавици прорязваха небето, но Сабин и Гарет не забелязваха нищо наоколо. Те се държаха в прегръдките си, отдали се за първи път изцяло на щастието, което владееше душите им.

— Никога не съм ти казвала — започна тя, след като той я целуна по бузата, — че веднъж ти ми се появи като отговор на една моя молитва.

Той я изгледа озадачен.

— Кога?

Изражението на лицето й стана сериозно.

— В деня, когато те видях пред малката църква в Париж. Помолих се Бог да ми даде знак — кой би могъл да помогне на мен и Ричард — и видях теб, любов моя.

Усмивката му стопли сърцето й.

— Бях решен на всяка цена да те видя този ден. Не знаех, че по-висша сила е направлявала стъпките ми.

Тя се облегна на гърдите му, привлечена от силата, която излъчваше.

— Винаги ще искам да съм до теб, Гарет.

Той се засмя и я притисна към себе си, а погледът му беше изпълнен с нежност и любов.

— Изглежда сме нямали никакъв избор. Първо кралят ни събра, след това — Бог. Трябва някъде да е било записано, че ще се обичаме.

Щастие изпълваше сърцето й и тя сякаш не намираше думи да го изрази.

— Ще се закълнеш ли да ме обичаш вечно, моя скъпа съпруго?

— Завинаги — обеща тя и очите й блестяха.

Той сведе глава, последва дълга целувка. Всички препятствия, които досега ги бяха разделяли, бяха преодолени.

Те се бяха слели в една душа, едно сърце, една любов.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.